Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

[PERSON] звернулася в Рівненський міський суд з позовом до Рівненської міської ради, в якому просить визнати незаконною бездіяльність Рівненської міської ради, яка полягає в ухиленні від прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] безоплатно земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247 площею 0,1 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), зобов`язати Рівненську міську раду прийняти рішення про передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність [PERSON] та стягнути з відповідача 20 000, 00 грн моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 10.09.2015 між нею та відповідачем було укладено договір оренди землі, згідно з п. 1 якого Рівненська міська рада (Орендодавець) на підставі рішення Рівненської міської ради від 20 серпня 2015 року №5663 надала, а [PERSON] (Орендар) прийняла в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (для реконструкції силосної ями під житловий будинок), яка знаходиться в [ADDRESS] . Кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:059:0247.Договір укладено на 10 (десять) років. 13.05.2016 нею до Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області було подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єкті «Реконструкція силосної ями під житловий будинок» на вищевказаній орендованій земельній ділянці та 16.06.2016 було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - незавершене будівництво житлового будинку [ADDRESS] . В подальшому 30.06.2016 на адресу Рівненської міської ради нею було подано заяву з проханням розірвати договір оренди землі від 10.09.2015 та передати безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер 5610100000:01:059:0247. Вказує також, що по завершенню будівельних робіт 23.09.2016 Управлінням Державної архітектурно - будівельної інспекції у Рівненській області було зареєстровано за № РВ 142162672141 Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, по об`єкту «Житловий будинок на [ADDRESS] ». 30.09.2016 Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за нею в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням не відтягувати з розглядом заяви про передачу безоплатно у власність земельної ділянки та винести її на розгляд. Питання щодо припинення права оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди землі та передачу у власність їй земельної ділянки було розглянуте на сесії міської ради 22.12.2016, однак рішення не було прийняте, оскільки більшість депутатів утрималися від голосування за проект рішення. Також, 17.02.2017 рішення знову не було прийняте, оскільки більшість депутатів утрималися від голосування. 28.11.2018 нею через Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному було знову подано заяву про передачу безоплатно у власність земельної ділянки (з розірванням договору оренди) за адресою [ADDRESS] . До заяви було долучено всі необхідні документи, проте 21.02.2019 проект рішення міської ради «Про припинення права оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди землі та передачу громадянці [PERSON] не набрав достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.11.2020 у справі №569/18322/19 з урахування постанови Рівненського апеляційного суду від 08.04.2021 позов Нєнахової до Рівненської міської ради було задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Рівненської міської ради, яка полягає в ухиленні від прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] безоплатно земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247, площею 0,1 га, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зобов`язано Рівненську міську раду на найближчій після набрання рішенням законної сили черговій сесії прийняти рішення за результатами розгляду заяви [PERSON] від 28.11.2018, поданої через Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному, реєстраційний номер 80086, щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247 площею 0.1 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України. На сесії Рівненської міської ради від 20.08.2021 проект рішення не набрав достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення, про що її було повідомлено листом Рівненської міської ради від 02.09.2021 № 08-1609. Оскільки відповідач не розглянув її заяву щодо передачі земельної ділянки у власність у відповідності до ст. 118 ЗК України, вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання бездіяльності Рівненської міської ради незаконною та зобов`язання прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність, а також стягнення моральної шкоди. Ухвалою Рівненського міського суду від 09 червня 2022 року (суддя Гордійчук І.О.) закрито провадження у справі. Постановою Рівненського апеляційного суду Рівненської області від 19.01.2023 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 09 червня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, від 27.01.2023, вказана справа надійшла на розгляд судді Левчуку О. В. Ухвалою суду від 31.01.2023 прийнято до свого провадження справу за позовом [PERSON] до Рівненської міської ради про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність та стягнення моральної шкоди, судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 01.03.2023. Представником відповідача, 16.02.2023 подано відзив на позовну заяву, згідно з яким Рівненська міська рада не визнає заявленого позову в повному обсязі та заперечує проти позовних вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів бездіяльності відповідача щодо розгляду звернень позивача. Вказує, що суд не можу підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Також зазначає, що позивачем не доведено заподіяння їй або членам її сім`ї душевних страждань протиправною бездіяльністю відповідача. У судовому засіданні 01.03.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні 01.03.2023 заперечила щодо задоволення позову у повному обсязі. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, заслухавши представників сторін, судом встановлено таке. 20 серпня 2015 року рішенням № 5663 Рівненської міської ради було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на [ADDRESS] , [PERSON] та передано в оренду на десять років для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 10 вересня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди землі, згідно з п. 1 якого Орендодавець на підставі рішення Рівненської міської ради від 20 серпня 2015 року № 5663 надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (для реконструкції силосної ями під житловий будинок), яка знаходиться в [ADDRESS] . Кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:059:0247. Договір укладено на 10 (десять) років (п. 8 Договору). Право оренди земельної ділянки було зареєстровано 05 жовтня 2015 року, що стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 57767508 від 20 квітня 2016 року. 30 червня 2016 року позивачем було подано заяву на адресу Рівненської міської ради з проханням розірвати договір оренди землі від 10 вересня 2015 року та передати безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер 5610100000:01:059:0247. 23 вересня 2016 року по завершенню будівельних робіт Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області було зареєстровано за № РВ 142162672141 Декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, будівництво якого здійснено на підставі будівельного паспорта, по об`єкту "Житловий будинок на [ADDRESS] ". Право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за позивачем 30 вересня 2016 року. У зв`язку із зволіканням із розглядом вищевказаної заяви позивачем було подано заяву від 05 жовтня 2016 року з проханням не відтягувати з розглядом заяви про передачу безоплатно у власність земельної ділянки та винести її на розгляд депутатів на найближчу сесію. Заява аналогічного змісту була повторно подана 07 листопада 2016 року. Питання щодо припинення права оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди землі та передачі у власність земельної ділянки позивачу було розглянуте на сесії міської ради 22 грудня 2016 року. Проте рішення не було прийняте, оскільки більшість депутатів утрималися від голосування за проект рішення. 17 лютого 2017 року позивачем було подано на адресу відповідача заяву, якою позивач заявила, що добровільно відмовляється від права користування земельною ділянкою, кадастровий номер 5610100000:01:059:0247, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та у зв`язку з відмовою від права оренди земельної ділянки просила розірвати договір оренди землі від 10 вересня 2015 року. Також на підставі ст. 118 Земельного кодексу України позивач просила передати їй безоплатно у власність вищевказану земельну ділянку. У зв`язку з ненадходженням відповіді на вищевказану заяву позивачем повторно було подано заяву від 24 жовтня 2017 року, у якій, зокрема, зазначила, що зважаючи на те, що орендна плата, яку вона сплачує згідно укладеного договору оренди землі є досить значною, тому просить не відтягувати з розглядом її заяви від 17 лютого 2017 року та винести її на розгляд депутатів на найближчу сесію. Заява позивача від 17 лютого 2017 року була винесена на розгляд сесії Рівненської міської ради 21 червня 2018 року, проте рішення знову не було прийняте, оскільки більшість депутатів утрималися від голосування, 28 листопада 2018 року позивачем через Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному було знову подано заяву про передачу безоплатно у власність земельної ділянки (з розірванням договору оренди) за адресою [ADDRESS] . До заяви було долучено: заяву на ім`я міського голови; копію договору оренди; копію інформаційної довідки з ДРРП № 57767508; копію інформаційної довідки з ДРРП № 70109987; копію техпаспорту; копію паспорту. Листом управління Земельних відносин виконавчого комітету Рівненської міської ради від 25 лютого 2019 року № 01-11/1194 позивача повідомлено, що на сесії Рівненської міської ради від 21 лютого 2019 року проект рішення міської ради Про припинення права оренди земельної ділянки, розірвання договору оренди землі та передачу громадянці [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки на [ADDRESS] (на земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна) не набрав достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27.11.2020 у справі №569/18322/19, з урахування постанови Рівненського апеляційного суду від 08.04.2021, позов Нєнахової до Рівненської міської ради було задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність Рівненської міської ради, яка полягає в ухиленні від прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] безоплатно земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247, площею 0,1 га, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зобов`язано Рівненську міську раду на найближчій після набрання рішенням законної сили черговій сесії прийняти рішення за результатами розгляду заяви [PERSON] від 28.11.2018, поданої через Центр надання адміністративних послуг у місті Рівному, реєстраційний номер 80086, щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247 площею 0.1 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), відповідно до вимог статті 118 Земельного кодексу України. За приписами ч. 4 ст. 82 України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На сесії Рівненської міської ради від 20.08.2021 проект рішення не набрав достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення, про що позивача було повідомлено листом Рівненської міської ради від 02.09.2021 № 08-1609. Оскільки відповідач не розглянув заяву [PERSON] щодо передачі земельної ділянки у власність у відповідності до ст. 118 ЗК України, позивач звернулася до суду з позовом про визнання бездіяльності Рівненської міської ради незаконною та зобов`язання прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність, а також стягнення моральної шкоди. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Основним нормативним актом, який регулює земельні відносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (з наступними змінами і доповненнями, в чинній на момент виникнення спірних відносин редакції, далі по тексту Земельний кодекс). Відповідно до частини першої статті 3 Земельного кодексу, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно статті 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої). Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта). Статтею 118 Земельного кодексу встановлено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу . У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. За змістом ч. 10, 11 ст. 118 Земельного кодексу, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до Рівненської міської ради із заявами, останній раз 28.11.2018, з проханням розірвати договір оренди землі від 10.09.2015 та передати безоплатно у власність земельну ділянку кадастровий номер 5610100000:01:059:0247. В силу положень статті 118 Земельного кодексу, відповідач був зобов`язаний розглянути зазначену заву у місячний строк та прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Згідно витягу з протоколу № 15 засідання постійної комісії з питань архітектури, будівництва та землекористування від 07.04.2021, наданого Рівненською міською радою у відповідь на адвокатський запит від 30.08.2021, вбачається, що комісія ухвалила рішення підтримати проект рішення щодо передачі гр. [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки. «За» проголосували 6 з 6 присутніх членів комісії. Водночас, Рівненська міська рада, листом від 02.09.2021 № 08-1609 повідомила позивача, що на сесії Рівненської міської ради від 20.08.2021 проект рішення не набрав достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення. На думку суду, відсутність належним чином оформленого рішення відповідача про передачу земельної ділянки у власність або вмотивованого рішення про відмову, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. Внаслідок чого, не набрання на сесії Рівненської міської ради від 20.08.2021 проектом рішення достатньої кількості голосів депутатів для ухвалення не може вважатись "відмовою" у розумінні положень частини 2 статті 118 Земельного кодексу. Суд зазначає, що неприйняття одного з рішень, передбачених ст. 118 Земельного кодексу, а саме щодо передачі земельної ділянки у власність або вмотивованого рішення про відмову є протиправним (незаконним), що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №520/13915/15-а. З огляду на наведені обставини та норми діючого законодавства, суд дійшов висновку, що бездіяльність Рівненської міської ради, яка полягає в ухиленні від прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] безоплатно земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247 площею 0,1 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) є незаконною. У спірних правовідносинах відповідач не розглянув заяву (клопотання) про передачу безоплатно у власність земельної ділянки (з розірванням договору оренди) за адресою [ADDRESS] у встановленому порядку. Отже, відповідачем при розгляді заяви позивача не надана її оцінка на предмет відповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, тому вказана заява підлягає розгляду повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання. При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності підстав для відмови, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача прийняти рішення про передачу у власність позивачу земельної ділянки, без перевірки наявності чи відсутності підстав для відмови, може бути необґрунтованим та призвести до передачі земельної ділянки з порушенням закону. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може" Разом з тим, на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. З огляду на наведене, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У даній справі, повноваження щодо передачі земельної ділянки у власність або прийняття вмотивованого рішення про відмову, регламентовано положеннями Земельного Кодексу. Умови, за яких орган відмовляє у передачі земельної ділянки у власність, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - передати земельну ділянку у власність або прийняти вмотивоване рішення про відмову. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 у справі №804/1469/17, від 14.08.2019 у справі №0640/4434/18, від 12.09.2019 у справі №0640/4248/18 та від 28.11.2019 року по справі №803/1067/17. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. У цій справі з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] щодо передачі безоплатно у власність земельної ділянки кадастровий номер 5610100000:01:059:0247 площею 0,1 га, яка знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та відповідно до вимог ст.118 Земельного кодексу України прийняти обґрунтоване рішення. Зазначена позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 10.10.2019 по справі №814/1959/17. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке. У пунктах 48-50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Статті 4 та 22 Закону про захист прав споживачів у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг». Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Згідно із ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Стаття 1172 ЦК України вказує, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Суд зазначає, що позивачем доведено факт бездіяльності Рівненської міської ради, яка полягає в ухиленні від прийняття рішення про передачу у приватну власність [PERSON] безоплатно земельної ділянки або вмотивованого рішення про відмову. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як зазначила позивач у позовній заяві, їй була спричинена моральна шкода, зокрема, у позивача були душевні хвилювання та переживання, нервове напруження, що було викликано необхідністю захисту свого порушеного права більше як 5 років. Вона досі не отримала жодного рішення відповідача з мотивацією причини його неприйняття. Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Суд наголошує, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Завдану моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 20 000, 00 грн. Разом з тим, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який вказаний позивачем є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Суд також наголошує, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. На підставі наведеного вище, враховуючи зокрема тривалість вчинення позивачем дій щодо захисту її порушених прав у суді, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та вважає, що грошова сума у розмірі 2 000, 00 грн є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем позивачу моральну шкоду. Враховуючи викладене вище, позов [PERSON] до Рівненської міської ради про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання прийняти рішення про передачу земельної ділянки у власність та стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial