Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Харківській підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 51186,70 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 236300,00 грн., моральну шкоду у розмірі 15000,00 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10800,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працює на підприємстві з 26.10.2018. Підприємство не виплачувало позивачу заробітну плату вчасно, внаслідок чого має перед позивачем заборгованість з заробітної плати у вказаному вище розмірі. Станом на час звернення до суду з цим позовом відповідач свої обов`язки з виплати заробітної плати не виконав, у зв`язку з чим позивач просив суд позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився, до початку проведення судового засідання надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі, в якій проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке міститься в матеріалах справи. Копія позовної заяви з додатками відповідачем отримана, але відзив на позов не наданий, а лише подана заява про відкладення судового засідання для надання обґрунтованого відзиву на позов та наявні докази, що свідчить про обізнаність відповідачем про наявність спору у суді. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] працював у ПрАТ «ХАРП» з 26.10.2018 по 05.02.2021, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 90). Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці»). Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплене у ст. 24 Закону України "Про оплату праці". Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З огляду на викладене суд вважає, що сума заборгованості з заробітної плати, невиплаченої вчасно позивачеві, підлягає стягненню з відповідача. Відповідач отримав копію позовної заяви з додатками 15.02.2022 і подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити участь в судовому засіданні представника через перебування на лікарняному та надати обґрунтований відзив з наявними доказами. Однак майже через рік після цього клопотання відповідач відзив з доказами не надав, будь яких клопотань після отримання судової повістки також не надав. Крім того, наразі жодних обмежень транспортного сполучення органами державної та місцевих влад не встановлено, підприємства й установи працюють у звичайному режимі, жодних підстав, які унеможливлюють явку представника юридичної особи в судове засіданні, суд не вбачає. Підприємство могло б забезпечити явку свого представника в судове засідання в режимі відеоконференції без прибуття до зали суду або, якщо відповідач має якісь заперечення щодо позовних вимог, надати відзив на позов, на подання якого просив додатковий час у клопотанні. Згідно з ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, також залишити позовну заяву без розгляду. На підставі ч. 10 ст. 84 ЦПК України суд здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами. З розрахункового листка за листопад 2020 року, наданого позивачем, вбачається, що позивачу нараховано заробітну плату з лютого 2020 по листопад 2020 року у загальному розмірі і до виплати нараховано 47911,68 грн., утримано податків у загальному розмірі 4026,09 грн. і до виплати у загальному розмірі 43884,70 грн. (а.с. 11). Позивача звільнено з підприємства 05.02.2021, тому підприємство повинно виплатити заробітну плату за грудень 2020 року та січень 2021 року. Згідно розрахункового листа за жовтень та листопад 2020 року середньомісячна заробітна плата за два календарних місяця склала 3651,00 грн. Тобто за грудень 2020 року та січень 2021 року підприємство повинно виплатити 7302,00 грн. (3651,00 грн. *2) Таким чином, заборгованість по заробітній платі позивача станом на листопад 2020 року становить 43884,70 грн. і за грудень 2020 року та січень 2021 року -7302,00 грн., тому позивні вимоги щодо стягнення заробітної плати у розмірі 51186,70 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Статтею 117\~КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Період затримки в проведенні розрахунку згідно з розрахунками позивача на день звернення до суду, які суд вважає достовірними, складає 300 днів. Згідно з п. 21 Пленуму Верховного Суду України, наданих в абз. 5 п. 6 Постанови №\~13\~від 24.12.1999\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» ( далі - Постанова Пленуму) при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~№ 100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі - Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень\~Постанови Пленуму, наданих в абз. 5 п. 6, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Суд відхиляє розрахунок середньої заробітної плати позивача, викладений у позовній заяві, оскільки такий розрахунок не відповідає абз. 3 п. 2 Порядку, і здійснює власні розрахунки відповідно до вимог Порядку на підставі наданих доказів. Суд встановив, що згідно розрахунку позивача, викладеному у позові, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, у якому його звільнено (05 лютого 2021 року) становить 178,10 грн. у день (3651,00 грн - заробітна плата за грудень 2020 року + 3651,00 грн. - заробітна плата за січень 2021 року / 41 (22 роб. дн. за грудень 2020 року та 19 роб. дн. за січень 2020 року) робочих дні). Вказані вище суми зазначені в тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі. Відповідач не надав суду доказів на підтвердження факту здійснення розрахунку з позивачем за нараховану, але невиплачену заробітну плату за час затримки, тому суд здійснює розрахунок середньої заробітної плати за період затримки її виплати, який позивач вказує у своїй позовній заяві, тобто з 06.02.2020 до моменту звернення до суду, що згідно з розрахунками позивача складає 300 днів. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню 53430,00 грн. (178,10 грн. - середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю у якому його звільнено * 300 робочих днів - період затримки розрахунку при звільненні, за який позивач просить суд стягнути середній заробіток) середнього заробітку в зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні. Частиною 2 статті 12 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої Міжнародною організацією праці 01.07.1949 передбачено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до змісту ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 13 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди» №\~4\~від 31\~березня 1995\~року роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди та її розмір обґрунтованими. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди і визначенні її розміру суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань, ступінь вини відповідача, вимоги розумності і справедливості, а також враховуючи тривалий час не виплати заробітної плати та оголошення воєнного стану у країні, що ставить позивачу у скрутне становище. Щодо вимог позивача про розподіл судових витрат з урахуванням витрат на правову допомогу суд зазначає таке. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з п. 1 ч. 2, ч. 8 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката,

Outcome: approved