Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі - позивач) звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про розірвання шлюбу та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 25.08.2011 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №1358. За час перебування в шлюбі в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. В позовній заяві зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, одруження виявилось невдалим оскільки протягом останніх двох років не проживають разом як подружжя та не підтримують стосунків. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, а тому позивач переконаний, що сенсу підтримувати сімейні відносини немає та вважає, що спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. ІІ. Процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 09.02.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. ІІІ. Позиції сторін. У зв`язку з неможливістю подальшого спільного проживання в шлюбі позивач [PERSON] просить укладений 25.08.2011 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції між ним та [PERSON] шлюб розірвати та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] проживати разом з позивачем. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася проте представником позивача через канцелярію Монастириського районного суду Тернопільської області подано заяву в якій він просить розглянути дану справу без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився проте через канцелярію Монастириського районного суду Тернопільської області подав заяву про розгляд справи без його участі, з обставинами викладеними у позовній заяві погоджується та просить шлюб розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання у відсутності сторін по справі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 25.08.2011 року в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №1358, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . За час перебування в шлюбі в подружжя народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , який проживає з мамою - позивачем по справі [PERSON] в м.Івано-Франківську та навчається в ліцеї №13 м.Івано-Франківська, що відповідачем в поданій письмовій заяві не заперечувалось. Сторони по справі спільного господарства не ведуть, сумісне проживання остаточно припинено, шлюб носить формальний характер, позивач настоює на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу погодившись з позовними вимогами в повному обсязі, сторони миритися не бажають, спір про місце проживання малолітнього сина сторін по справі відсутній. V. Джерела права й акти їх застосування. В Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ч. 1 ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України) Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу та сторони миритися не бажають, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У відповідності до ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Щодо вимоги [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з нею, суд зазначає таке. Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як зазначено у ч. 1 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). З аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що тільки у разі спору між батьками про місце проживання дитини даний спір може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку. Проте, з аналізу вищевказаних положень законодавства судом встановлено, що із досягненням десятирічного віку в дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у ст.12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Як вбачається із позовної заяви поданої позивачем та вимоги визначення місця проживання сина [PERSON] , [INFO] та заяви поданої відповідачем окремо, сторонами не було враховано думку самої дитини у відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України де б вона виразила свою згоду на проживання з одним із батьків. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. В зв`язку з наведеним суд позбавлений можливості визначити (констатувати) факт місця проживання малолітньої дитини з мамою - позивачем по справі проте зазначає, що за відсутності спору батьки за спільною згодою у відповідності до ч. 2 ст. 160 СК України можуть визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] з урахуванням думки дитини. VІ. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивач та відповідач миритися не бажають і збереження шлюбних відносин суперечить їх інтересам, суд дійшов висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] необхідно розірвати, так як подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї неможливе та суперечитиме інтересам кожного з подружжя.

Outcome: partial