Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

19 липня 2017 року заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №1 подав до Личаківського районного суду м. Львова позов в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники до Винниківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення Винниківської міської ради №1725 від 26 березня 2015 року «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки на [ADDRESS] », повернення у власність територіальної громади м. Винники в особі Винниківської міської ради земельної ділянки кадастровий номер 4610160300:04:004:0250 (реєстраційний номер нерухомого майна 638612946101) площею 0,0623 га на [ADDRESS] , нормативною грошовою оцінкою 185326,29 грн. Судові витрати просив покласти на відповідачів, а також визначити порядок виконання судового рішення, указавши, що це рішення є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за територіальною громадою м. Винники в особі Винниківської міської ради. Позов мотивує\~тим,\~що рішенням Винниківської міської ради №1725 від 26 березня 2015 року «Про затвердження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки на [ADDRESS] » затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку (кадастровий №4610160300:04:004:0250) площею 0,0623 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] за рахунок земель, що не надані у власність або користування віднісши її до земель житлової та громадської забудови. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21 квітня 2015 року дана земельна ділянка за категорією земель та видом використання належить до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку та перебувала у комунальній власності. З відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, встановлено, що державним реєстратором Львівського міського управління юстиції Байко Т.Я. 18 травня 2015 року прийнято рішення індексний номер 21389811 про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 638612946101, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15 березня 2017 року спірна земельна ділянка також за категорією земель та видом використання належить до земель житлової та громадської забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку та перебуває у власності [PERSON] . Відповідно до земельно-кадастрових даних відділу Держгеокадастру у м. Львові, нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2014 році становила 97704,4 грн., у 2016 році - 174872,99 грн., у 2017 році - 185326,29 грн. Водночас, за даними Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське облводресурсів» поблизу вул. Жуковського у м. Винники протікає потік без назви права притока річки Миклашівка, який згідно з ст. 79 Водного кодексу України належить до малих річок. Львівським облводресурсів проекти землеустрою щодо організації та встановлення меж територій водного фонду та водоохоронних зон (в тому числі прибережних захисних смуг) в [ADDRESS] не розроблялись та не погоджувались. При цьому, відповідно до плану відведення земельної ділянки, плану земельної ділянки, кадастрового плану земельної ділянки кадастровий №4610160300:04:004:0250, виконаних в масштабі 1:500 (в 1 см 5 м), які містяться в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку у [ADDRESS] , відстань від даної земельної ділянки до вказаної притоки річки Миклашівка становить 1,5 м. Під час огляду даної земельної ділянки та прилеглої території у кримінальному провадженні №12015140040003179 від 23 вересня 2015 року, проведеного 2 червня 2017 року на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року із залученням спеціалістів Львівського обласного управління водних ресурсів «Львівське Облводресурсів», ДП «Львівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», Винниківської міської ради, встановлено,що земельна ділянка кадастровий №4610160300:04:004:0250 розорана, відстань від урізу води до розораної частини земельної ділянки із західної її сторони становить 3,7 м., зі східної 1,7 м. Позивач вказує, що згідно з положеннями Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ЗК України та ЦК України, територіальна громада міста Винники як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Винниківській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Тобто воля територіальної громади як власника може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади. В тому числі ст. 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Посилається на положення Водного кодексу України, Земельного кодексу України, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України №434 від 4 листопада 2004 року та вказує, що системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 8 травня 1996 року При цьому вказує, що згідно з висновком, що міститься в постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15, надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 Земельного кодексу України, суперечить нормам статей 83 , 84 цього Кодексу. Звертає увагу на те, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною, тощо, однак Винниківською міською радою всупереч порядку встановлення цільового призначення земель вказану земельну ділянку водного фонду віднесено до земель житлової та громадської забудови, а також надано її для будівництва та обслуговування житлового будинку в порушення особливого правового режиму використання земель прибережних захисних смуг. Також в проекті землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку відсутні дані про проведення державної експертизи цього проекту, що суперечить ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Вказує, що за змістом положень ст. 328 ЦК України та ст. 59 ЗК України прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків) не можуть перебувати у власності громадян. Відтак вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 ЦК України, ч. 1 ст. 155 ЗК України рішення Винниківської міської ради №1725 від 26 березня 2015 року підлягає визнанню недійсним. Також посилаючись на положення ч. 3 ст. 152 ЗК України, ст. 1212 ЦК України, ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та з огляду на вищевикладене вказує, що земельна \~ \~ \~ \~ділянка кадастровий №4610160300:04:004:0250 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна. 638612946101) площею 0,0623 га на [ADDRESS] нормативною грошовою оцінкою 185326,29 грн. підлягає поверненню у власність територіальної громади м. Винники. Щодо права на звернення з даним позовом посилається на положення ст. 131-1 Конституції України, ч.ч. 2, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», п. п. З, 4, 5 рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року щодо поняття державних інтересів, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику ЄСПЛ. Вказує, що в даному випадку порушення інтересів держави полягає у тому, що згідно із вимогами ст. 14 Конституції України, ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. А порушення охоронюваного законом інтересу держави полягає в порушенні інтересів територіальної громади м. Винники, як законного власника вказаної земельної ділянки, а відсутність належного владного контролю на вказаному напрямі створює сприятливі умови для незаконного використання земель. Вказує, що Винниківською міською радою порушено вимоги законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення та передачі земельної ділянки у приватну власність, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів територіальної громади. Відтак оскільки орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, виступає в справі відповідачем, заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №1 звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно. Ухвалою суду від 3 серпня 2017 року відкрито провадження у справі. Крім того, 3 серпня 2017 року ухвалою суду задоволено заяву заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 про забезпечення позову, в порядку забезпечення позовних вимог до розгляду справи по суті накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим №4610160300:04:004:0250 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 638612946101) площею 0,0623 га на [ADDRESS] . 20 лютого 2018 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] [PERSON] , що діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 20 листопада 2017 року, відповідно до якого просив у задоволенні позову відмовити. Звернув увагу на положення ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України, якими врегульовано питання прибережних захисних смуг. Відтак вказує, що для того, щоб стверджувати про наявність будь-якої охоронної зони рова (каналу, потічка тощо) у існуючому населеному пункті - м. Винники, слід виходити з наявної містобудівної документації та з проектів землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг - у разі наявності таких проектів землеустрою (розроблених та затверджених у встановленому Законом порядку). При цьому зазначив, що дані правовідносини вже були предметом розгляду у судах, а саме у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року у справі №876/5971/17 та у постанові від 22 вересня 2016 року у справі №876/6470/16, що набрали законної сили та містять преюдиційні факти для даної справи. Також вказав, що відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку звернувся до міської ради, виготовив за свій кошт проект землеустрою, отримав всі необхідні висновки та погодження, оформив право власності, а тому жодних порушень при приватизації його земельної ділянки не було. Також вказує, що відповідач [PERSON] не має відношення до помилок органів самоврядування та їх посадових осіб при здійсненні ними своїх повноважень при прийнятті та оформленні рішення про приватизацію його земельної ділянки, якщо такі мали місце. При цьому зазначає, що позивач доказів наявності таких помилок не надав. Звертає увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства», згідно з якою особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. Відтак вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, а також що доводи позовної заяви спростовані документами, які наявні у матеріалах справи. 1 березня 2018 року заступник керівника Львівської місцевої прокуратури №1 Ваврик В. подав відповідь на відзив. Зазначив,\~що з\~доводами представника\~відповідача не\~погоджується.\~Зокрема звернув\~увагу на\~те,\~що постановиЛьвівського\~апеляційного адміністративного\~суду від\~21\~серпня 2017\~року у\~справі №876/5971/17\~та від\~22\~вересня 2016\~року у\~справі №876/6470/16\~оскаржено до\~суду касаційної\~інстанції.\~Вважає,\~що правова\~оцінка,\~викладена у\~вказаних постановах\~Львівського апеляційного\~адміністративного суду щодо визначення\~цільового призначення\~земельних ділянок,\~надання їх\~у власність\~та відсутності\~проекту землеустрою\~щодо встановлення\~прибережних захисних\~смуг,\~не є\~обов`язковою для\~суду при\~вирішенні даної\~цивільної справи,\~окрім цього\~така суперечить\~правовим позиціям\~Верховного Суду\~України,\~викладеним постановах від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 10 червня 2015 року у справі № 6-162цс15. Щодо доводів представника відповідача про те, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, вказав, що надання у власність спірної земельної ділянки відбулось не внаслідок помилки, а в результаті порушення відповідачами вимог законодавства. Вважає, що правова позиція ЄСПЛ, на яку посилається сторона відповідача, не може застосовуватися у даному випадку, оскільки одержання у власність відповідачем [PERSON] та використання ним чи іншими особами спірної земельної ділянки за цільовим призначенням, передбаченим оспорюваним рішенням міської ради, суперечать вимогам закону. З огляду на викладене вважав, що наведені представником відповідача у відзиві заперечення підлягали відхиленню, а позов - задоволенню в повному обсязі. Ухвалою судового засідання від 13 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про залучення її у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні 30 травня 2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав письмові пояснення у яких додатково вказав, що вважає прокуратуру неналежним позивачем, який не наділений повноваженнями подавати даний позов. Зокрема вказує, що Конституцією України та нормами ЦПК України не передбачено право прокуратури на подання позовів в інтересах територіальних громад. Посилається на положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення КСУ від 8 квітня 1999 року № 1-1/99 та Земельного кодексу України, вказуючи, що виходячи з вищевказаних норм без відповідного делегування повноважень з боку місцевої ради органи прокуратури не мають повноважень на пред`явлення від імені територіальної громади в особі відповідної місцевої ради позовів про витребування майна з чужого незаконного володіння. Щодо норм\~Закону України\~«Про прокуратуру»\~вказує,\~що виходячи із таких органи місцевого самоврядування також повинні захищати інтереси держави, а якщо вони цього не роблять, то за них це може зробити прокуратура. Також підставою для представництва прокурором інтересів держави має бути наявність порушень або загрози порушень цих самих інтересів. Вважає, що у більшості випадків представництва прокуратурою місцевих рад інтерес держави відсутній, оскільки в результаті задоволення позову вона не одержує ніякого конкретного матеріального чи нематеріального блага. Зокрема у результаті задоволення позову про витребування майна, що незаконно вибуло з володіння територіальної громади, це саме майно, яке і є конкретним матеріальним благом, повертається у власність територіальної громади, а не держави, а відтак представляючи в судах місцеві ради та подаючи позови від їх імені, прокурори здійснюють захист інтересів територіальної громади, а не держави. Відтак вважає, що аналіз чинного законодавства дає підстави вважати, що прокуратура не має законних повноважень на подання позовів і представництво в суді інтересів територіальних громад в особі відповідних місцевих рад. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2018 року в позові заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники до Винниківської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним рішення Винниківської міської ради № 1725 від 26 березня 2015 року «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність земельної ділянки на [ADDRESS] », повернення земельної ділянки відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року апеляційну скаргу заступника прокурора Львівської області залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2018 року залишено без змін. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 2 грудня 2019 року задоволено заяву представника відповідача [PERSON] та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 3 серпня 2017 року у виді накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим №4610160300:04:004:0250 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 638612946101) площею 0,0623 га на [ADDRESS] . Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2020 року касаційну скаргу заступника прокурора Львівської області задоволено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 1 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд суду першої інстанції. Автоматизованою системою документообігу суду 4 червня 2020 року для розгляду такої було визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 5 червня 2020 року дану справу прийнято до провадження суддею Стрепком Н.Л. та розпочато підготовче провадження у такій, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 1 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 25 листопада 2020 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав письмові пояснення. Звертає увагу на те, що позовну заяву підписано і подано особою, яка не мала на це відповідних повноважень, а саме заступником керівника прокуратури, а не керівником відповідної регіональної прокуратури. Зазначає, що Верховний Суд в постанові від 27 травня 2020 року у справі №819/478/17 сформував правову позицію, у якій зазначив, що Законом №1697-VII не передбачено можливості керівника регіонального органу прокуратури делегувати повноваження щодо представництва делегувати повноваження щодо представництва регіональної прокуратури у взаємовідносинах з органами державної влади, іншими державними органами, а сама лише наявність відповідних повноважень заступника керівника у регламенті не є підставою для підписання ним позовної заяви від імені регіональної прокуратури, оскільки суперечить нормам ст. 11 Закону. Також вказує, що позивач покликається на висновки ВП ВС у справах, де витребовувались землі охоронних зон водного фонду, однак такі стосувались виключно земельних ділянок поза межами населених пунктів, а у даному випадку позов поданий щодо земельної ділянки, яка знаходиться в межах населеного пункту - в центрі м. Винники у районі з сформованою забудовою. Зазначає, що щодо даної категорії справ Велика Палата не сформувала своєї позиції, що підтверджується ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 330/1629/18. Вважає, що позивачем не доведено належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду, оскільки в проекті землеустрою наявні всі необхідні висновки та довідки, які свідчать про протилежне, в тому числі довідка про правовий статус земельної ділянки як землі житлової, громадської забудови. Вказує, що посилання на те, що 200-300 років тому поблизу даної земельної ділянки проходив потічок не може братись до уваги, оскільки за такий період неможливо визначити не тільки координати такого водного об`єкта, а й з`ясувати чи наявний такий об`єкт на даний час. При цьому зазначає, що навіть у випадку наявності такого відповідно до позиції Великої Палати ВС, викладеної у постанові від 7 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц у разі, якщо суд дійде висновку про належність обраного способу захисту, він має оцінити дотримання принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірними земельними ділянками. зокрема легітимну мету такого втручання та пропорційність цій меті повернення ділянок законному володільцеві Повторно зауважує, що для того, щоб стверджувати про наявність будь-якої охоронної зони у існуючому населеному пункті слід виходити з наявної містобудівної документації, а саме - генерального плану м. Винники та детального плану забудови на конкретну територію, однак позивач не надав суду відповідних доказів, які дають можливість стверджувати або заперечувати про наявність прибережних захисних зон, і жоден з них не містить для спірної земельної ділянки чи на місці такої будь-яких прибережних зон. Враховуючи викладене у задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року за клопотанням прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 Межвінського Д.З. залучено до участі у справі в якості співвідповідача Львівську міську раду. Ухвалою суду від 3 червня 2021 року позовну заяву заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №1 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою у судове засідання прокурора. Постановою Львівського\~апеляційного суду\~від 7\~жовтня 2021\~року задоволено апеляційну скаргу Галицької окружної прокуратури м. Львова та скасовано ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 3 червня 2021 року, справу направлено для продовження розгляду до Личаківського районного суду м. Львова. Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника [PERSON] адвоката Беня Б.З. на постанову Львівського апеляційного суду від 7 жовтня 2021 року, витребувано з Личаківського районного суду м. Львова цивільну справу № 463/3634/17. Постановою Верховного Суду від 17 жовтня 2022 року касаційну скаргу представника [PERSON] адвоката Беня Б.З. залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 7 жовтня 2021 року залишено без змін. 3 листопада 2022 року матеріали справи повернулись до Личаківського районного суду м. Львова для продовження розгляду та надалі таку неодноразово було призначено до розгляду в судових засіданнях. 5 грудня 2022 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав на електронну адресу суду заяву про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. Протокольною ухвалою судового засідання 23 січня 2023 року за клопотанням першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова про заміну сторони у справі вирішено вважати Галицьку окружну прокуратуру міста Львова позивачем у справі як правонаступника Львівської місцевої прокуратури №1. Окрім того протокольною ухвалою судового засідання 23 січня 2023 року за клопотанням першого заступника керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова виключено з числа відповідачів у справі Винниківську міську раду та залучено до участі у справі як відповідача Львівську міську раду як правонаступника останньої у спірних правовідносинах. В судовому засіданні 7 лютого 2023 року прокурор Галицької прокуратури м. Львова Межвінський Д.З. подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої пункт 2 позовних вимог викладає в новій редакції, згідно з якою просить повернути у власність Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради земельну ділянки кадастровий номер 4610160300:04:004:0250 (реєстраційний номер нерухомого майна 638612946101) площею 0,0623 га на вул. Жуковського у м. Винники, нормативною грошовою оцінкою 185326,29 грн. Подану заяву мотивує тим, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року №718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» до Львівської міської територіальної громади включено територію Винниківської міської територіальної громади. Згідно з ухвалою Львівської міської ради №6 від 29 грудня 2020 року «Про функціонування Львівської міської територіальної громади», визнано Львівську міську територіальну громаду правонаступником всього майна обов`язків територіальних: громад, територія яких включена до території Львівської міської територіальної громади, в тому числі Винниківської міської ради. Відповідно до положень ухвали Львівської міської ради №7 від 29 грудня 2020 року «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради», вирішено припинити Винниківську міську раду шляхом приєднання до Львівської міської ради та згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 9 лютого 2022 року здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи - Винниківської міської ради. Таким чином вважає, що правонаступником розформованої територіальної громади м. Винники є сформована Львівська міська територіальна громада, а тому спірну земельну ділянку слід повернути у власність Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради. Протокольною ухвалою судового засідання 7 лютого 2023 року заяву про уточнення позовних вимог прийнято судом до розгляду. Протокольною ухвалою судового засідання 27 лютого 2023 року заяву представника відповідача [PERSON] адвоката Беня Б.З. про призначення у справі будівельно-технічної експертизи залишено без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, оскільки таку підписано особою, що не має права представляти відповідача [PERSON] в Личаківському районному суді м. Львова у зв`язку з встановленням того, що наявні в матеріалах справи ордери надають адвокату право представляти відповідача лише в Львівському апеляційному суді. В судовому засіданні 27 лютого 2023 року прокурор Межвінський Д.З., вимоги позову підтримав в редакції заяви про уточнення позовних вимог з мотивів, викладених у позові та інших заявах по суті, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Львівської міської ради Барда Ю.М., що діє в порядку само представництва юридичної особи, в судовому засіданні вимоги позову заперечив, в задоволенні такого просив відмовити. Вважає, що відсутні будь-які докази, які підтверджують наявність водойми біля спірної земельної ділянки. Належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання відповідач [PERSON] в таке не з`явився, явку свого представника не забезпечив, клопотання про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших заяв по суті справи до суду не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання та завершити розгляд справи за відсутності вказаного відповідача. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому відповідно з ч. 2 ст. 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Зокрема частиною 3 ст. 56 ЦПК України передбачено, що у визначених законом випадках до суду з позовною заявою звертається прокурор, бере участь у розгляді справ за його позовами. Положеннями ч. 5 даної статті Кодексу визначено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Так пунктами 4, 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування та відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Окрім того згідно з пунктами б), г), д) ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Частиною 1 ст. 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Судовим розглядом встановлено, що рішенням Винниківської міської ради Львівської області від 26 березня 2015 року №1725 [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0250, площею 0,0623 га для будівництва та обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] за рахунок земель, що не надані у власність або користування, віднісши її до земель житлової та громадської забудови (т. 1 а.с. 10). Відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21 квітня 2015 року № НВ-4602127222015 земельна ділянка за кадастровим номером 4610160300:04:004:0250 знаходиться у [ADDRESS] , категорія земель землі житлової та громадської забудови, площа 0,0623 га (т. 1 а.с. 1113). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610160300:04:004:0250, з 28 квітня 2015 року є [PERSON] (т. 1 а.с. 1415). Звертаючись до суду з даним позовом, заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі територіальної громади м. Винники посилався на те, що міська рада, приймаючи оскаржене рішення, розпорядилася землею, яка є землями водного фонду, а отже, не може бути передана у власність фізичним особам. Так відповідно до ч. 2, 3 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно зі ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови; землі водного фонду. Віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до ст. 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з положенням ч. 1 ст. 3 ВК України (тут і надалі в редакції, яка була чинною на час прийняття оскаржуваного рішення) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. Частина 2 ст. 3 ВК України визначає, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Згідно з частиною першою статті 88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Відповідно до статті 1 ВК України прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. Частинами другою, шостою, сьомою та восьмою статті 88 ВК України передбачено, що прибережні захисні смуги для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів встановлюються шириною 25 метрів. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. На основі аналізу зазначених правових норм Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 19 вересня 2018 року, прийнятій за наслідками розгляду адміністративної справи № 463/1230/16-а роз`яснив, що прибережна захисна смуга це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим та яка встановлюється за окремими проектами землеустрою, проте не може бути меншою за 25, 50 та 100 метрів залежно від площі відповідних водних об`єктів, як це передбачено у частині другій статті 88 Водного кодексу України та у статті 60 Земельного кодексу України. Винятком можуть бути випадки, коли прибережна захисна смуга водойми знаходитися в межах населеного пункту, тоді слід виходити із затверджених проектів забудови цього населеного пункту. Крім того, Верховний Суд в цій постанові зазначив, що встановлення меж прибережної захисної смуги здійснюється виходячи із природного чи штучного походження водойми, її реального існування і площі водної поверхні. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 21-52цс15 та Верхового Суду, викладеною у постановах від 19 червня 2018 року у справі №820/2384/17, 21 червня 2018 року у справі №372/3411/15-а. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», детальний план території містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. В свою чергу, містобудівною документацією відповідно до цієї статті визнаються затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій. Так з матеріалів справи вбачається, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року у справі № 463/3507/16-а за позовом [PERSON] до Винниківської міської ради Львівської області, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання громадських слухань такими, що не відбулися, визнання протиправним та скасування рішення було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] (т. 1 а.с. 62-68). З вказаної постанови вбачається, що рішенням Винниківської міської ради від 29 січня 2015 року №1668 «Про затвердження детального плану території по [ADDRESS] » затверджено детальний план території, який включає земельну ділянку, яка в подальшу була надану [PERSON] . Цією ж постановою відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання протиправним та нечинним рішення ВМР № 1668 від 29 січня 2015 року «Про затвердження детального плану території по [ADDRESS] ». Водночас постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року скасовано, а постанову Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року залишено в силі (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87170782). Так постановою Личаківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2017 року у справі № 463/3507/16-а було визнано громадські слухання щодо розгляду проекту Детального плану території на [ADDRESS] від 25 грудня 2014 року такими, що не відбулися, а також визнано протиправним та скасувано рішення Винниківської міської ради №1668 від 29 січня 2015 року про затвердження детального плану території на вул. Жуковського у м. Винники (https://reyestr.court.gov.ua/Review/66237402). У своїй постанові суд встановив, що поблизу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , протікає потік без назви, який згідно зі ст. 79 Водного кодексу України відноситься до малих річок. При цьому суд вказав, що з акту обстеження водного об`єкту [ADDRESS] від 6 червня 2016 року вбачається, що водний об`єкт, який розміщений по ліву сторону вул. Жуковського у низинній частині є природним потічком, прибережна захисна смуга потічка практично відсутня. Хоч вказаний акт складений після затвердження плану територій, однак він існував і на час його виготовлення та затвердження плану. А проект детального плану території розроблявся на підставі рішення Винниківської міської ради №1525 від 13 листопада 2014 року з вихідними даними, у яких відомості про наявність на вказаній території водного об`єкту не зазначені, тому проект розроблявся без врахування необхідності встановлення прибережної захисної смуги. Суд звернув увагу на те, що відповідно до рішення Винниківської міської ради від 12 травня 2016 року було розпочато процедуру виготовлення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винниках, зокрема і притоки річки Миклашівка, орієнтовною площею 0,5 га. Відтак суд вважав, що перш ніж вирішувати питання розробки плану територій для забудови, відповідач мав вирішити питання виготовлення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винниках, зокрема і притоки річки Миклашівка, а потім підготувати і затвердити детальний план території з врахування наявного водного об`єкту. Суд зазначив, що підготовлений та затверджений детальний план територій на [ADDRESS] без розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винниках, зокрема і притоки річки Миклашівка суперечить положенням ст. 19 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і такий план територій Винниківська міська рада своїм рішенням затверджувати не мала права, а відтак суд прийшов до висновку про протиправність цього рішення, у зв`язку із чим оскаржуване рішення підлягало скасуванню. Аналогічно Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 січня 2020 року зазначив, що рішення Винниківської міської ради від 29 січня 2015 року № 1668, яким затверджено детальний план території на [ADDRESS] без врахування, що на цій території є ділянка водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Відтак з наведеного вище вбачається, що у межах населеного пункту - м. Винники, по ліву сторону вул. Жуковського знаходиться водний об`єкт - притока річки Миклашівка, однак містобудівна документація, з урахуванням якої мала б встановлюватися прибережна захисна смуга такого відсутня, оскільки затверджений Винниківською міською радою детальний план території на [ADDRESS] , який включає спірну земельну ділянку, що була надана [PERSON] , скасований постановою суду від 21 квітня 2017 року. Окрім того за змістом ч. 2 ст. 81 ВК України, з метою оцінки екологічного стану басейну річки та розробки заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів складається її паспорт у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Паспорт річки, відповідно до Порядку складання паспортів річок, затвердженого постановою КМУ № 347 від 14 квітня 1997 року, це уніфіковане зведення основних даних про водний режим, фізико-географічні особливості, використання природних ресурсів і екологічну обстановку в її басейні, а також відпрацювання рекомендацій щодо підвищення стійкості екологічної системи. Як вбачається з листа Львівського обласного управління водних ресурсів №09/1342 від 18 серпня 2016 року, поблизу вул. Жуковського в м. Винники протікає потік без назви права притока річки Миклашівка, який відноситься до малих річок, паспорт річки на даний потік, а також проект землеустрою щодо меж водоохоронних зон відносно цієї частини земельної ділянки не розроблялись (т. 1 а.с. 22). При цьому відповідно до акту обстеження водного об`єкту в [ADDRESS] від 6 червня 2016 року, складеного представниками Винниківської міської ради, відділу водних ресурсів Дублянського управління водного господарства, мешканців вул. Жуковського у м. Винники прибережна захисна смуга потічка практично відсутня, оскільки забудована індивідуальними житловими будинками та господарськими будівлями, використовується під городи, окрім ґрунтових вод, інших джерел наповнення не виявлено, вода в потічку має характерний запах каналізаційних стоків, внаслідок чого в кінцевому, пропонується відкриту частину потічка довжиною 740 м взяти в бетонний колектор з приєднанням до існуючого колектора (т. 1 а.с. 23). Хоч як встановлено вище судом, Винниківською міською радою було розпочато процедуру виготовлення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винниках, зокрема і притоки річки Миклашівка, орієнтовною площею 0,5 га, однак таку було розпочато лише 12 травня 2016 року, тобто вже після винесення оскаржуваного рішення від 26 березня 2015 року, яким [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, та матеріали справи не містять відомостей щодо виготовлення такого проекту, яким було б встановлено межі територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винниках щодо притоки річки Миклашівка. Окрім того слід зауважити, що на наданій стороною відповідача копії схеми планувальних обмежень та оцінки існуючого стану оточуючого середовища м. Винники також відображено наявність поблизу вул. Жуковського, потоку без назви (умовне позначення «руч.»), однак охоронної зони (прибережної захисної смуги) такого на плані не зображено (т. 2 а.с. 106-107). Даний план виготовлено в 2003 році та, відповідно до положень ДБН Б.1.1-15:2012 «Склад та зміст генерального плану населеного пункту», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 358 від 13 липня 2012 року, такий є складовою генерального плану м. Винники. З врахуванням положень ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» дана схема сама по собі не є містобудівною документацією. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону детальні плани територій також є складовими генерального плану населеного пункту. Відтак оскільки детальний план території на вул. Жуковського у м. Винники був скасований постановою суду у зв`язку з неврахуванням при затвердженні такого наявності на цій території ділянки водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), а тому зазначена схема планувальних обмежень, на якій таку прибережну захисну смугу теж не відображено, також не може братись судом до уваги та бути доказом відсутності такої смуги. Відтак з наведеного вище вбачається, що затверджений проект забудови м. Винники, яким було б визначено розмір прибережної захисної смуги потоку притоки річки Миклашівка, що протікає поряд з вул. Жуковського у даному населеному пункті, відсутній, а також відсутній проект землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винники, в тому числі щодо вказаного потоку. При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27 січня 2020 року зазначив, що сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Водночас, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, а тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність (ст. 83 ЗК України) (постанова Верховного Суду України від 2 вересня 2014 року у справі № 3-52гс14). При цьому у своїй ухвалі у\~даній справі\~від 13\~квітня 2020\~року,\~якою скасовано\~первісне рішення\~суду про\~відмову у\~задоволенні позову,\~а також\~постанову апеляційного\~суду,\~якою таке\~було залишено\~без змін,Верховний Суд звертає увагу на ряд положень законодавства. Зокрема зазначає, що згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Теж підтверджує, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. При цьому аналізуючи вказані вище норми, а також положення ЗК України та ВК України щодо поняття та порядку встановлення прибережних захисних смуг, Верховний Суд в ухвалі від 13 квітня 2020 року зазначив, що системний аналіз таких дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення. Суд вказав, що наведений висновок узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) (пункт 53), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) (пункт 63.2). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18). Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19). Також суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 8 липня 2020 року у справі № 330/1629/18 зауважує, що вона неодноразово з урахуванням висновків Верховного Суду України (див. постанови від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14) вказувала, що, надаючи земельну ділянку, за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно враховувати саме нормативні розміри прибережних захисних смуг, установлені статтею 88 ВК України, та орієнтовні розміри та межі водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення (див. постанови від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц (провадження № 14-71цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц(провадження № 14-452цс18) (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) (пункт 53), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19), від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19) (пункт 41)). При цьому справи № 487/10128/14-ц і № 487/10132/14-ц стосувалися незаконності передання у приватну власність фізичним особам у межах міста земельних ділянок, які знаходилися у зоні прибережної захисної смуги Бузького лиману. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо застосування частини третьої статті 60 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та щодо застосування пункту 10 Порядку визначення таке: розміри і межі прибережної захисної смуги, зокрема навколо морських лиманів, встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації щодо встановлення прибережної захисної смуги та з урахуванням конкретних (фактичних) умов забудови, які склалися саме на спірній земельній ділянці на момент її надання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункти 56-67), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункти 66-77)). Окрім того, справа № 469/1393/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду в якій від 30 травня 2018 року згадана у постанові апеляційного суду від 20 серпня 2019 року у справі № 330/1629/18, також стосувалася незаконності передання земельної ділянки водного фонду саме у межах населеного пункту (с. Коблеве Березанського району Миколаївської області). У постановах у справах № 469/1393/16-ц, № 487/10128/14-ц і № 487/10132/14-ц Велика Палата Верховного Суду також застосувала принципи правомірного втручання у право мирного володіння земельними ділянками згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відтак Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що обґрунтування виключної правової проблеми, наведене в ухвалі Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року, не дає підстав для прийняття справи № 330/1629/18 для продовження розгляду. З врахуванням наведеного вище посилання сторони відповідача на те, що Великою Палатою Верховного Суду не сформовано правової позиції щодо земельних ділянок, які знаходяться у зоні прибережної захисної смуги в межах населеного пункту є безпідставним, та оцінюючи правомірність надання Винниківською міською радою у власність [PERSON] земельної ділянки слід виходити саме з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів та меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення, при цьому така у даному випадку не може бути меншою за 25 м. Так матеріали справи містять копію проекту землеустрою, який було затверджено оспорюваним рішенням Винниківської міської ради Львівської області від 26 березня 2015 року №1725. Зокрема з плану відведення земельної ділянки вбачається, що верхня межа такої проходить поздовж наявного потоку майже впритул до такого (т. 1 а.с. 25). Хоч на даному плані в умовних позначках не відображено позначення водного об`єкту, однак справа від визначеної ділянки впоперек об`єкту, який судом розцінюється як вказаний потік, відображено об`єкт з написом «місток», що підтверджує висновки суду. При цьому з протоколу огляду місця події від 2 червня 2017 року, проведеного на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 травня 2017 року, вбачається, що земельна ділянка кадастровий №4610160300:04:004:0250 огороджена, розорана та засаджена сільськогосподарськими рослинами, з західної її сторони ділянки відстань від урізу води притоки до розораної землі становить 3,7 м., зі східної сторони - 1,7 м. (т. 1 а.с. 32, 34). Відтак з наведеного вище вбачається, що Винниківською міською радою Львівської області при прийнятті рішення №1725 від 26 березня 2015 року, яким було затверджено [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0250, не враховано вимоги ст. 88 ВК України, оскільки надано ділянку в межах 25 м. прибережної захисної смуги притоки річки Миклашівка, що згідно з ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України є землею водного фонду, та протиправно віднесено вказану земельну ділянку до земель житлової та громадської забудови, а відтак відповідно до ст. 21 ЗК України, ст. 21 ЦК України, таке рішення, а також здійснена на його підставі державна реєстрація земельної ділянки, підлягають визнанню недійсними. Відповідно до п. ґ) ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать зокрема землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, при цьому захист прав на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав, також застосування інших, передбачених законом, способів (п. б), д) ч. 3 даної статті Кодексу). Так ч. 1 ст. 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 1 ст. 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому згідно з ч. 2 даної статті Кодексу положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. А відповідно до пункту 2 ч. 3 такої положення цієї глави застосовуються також зокрема до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Окрім того згідно з ч. 1 ст. 61 ЗК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності та п. а) ч. 2 даної статті Кодексу визначено, що у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється зокрема розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво. При цьому відповідно до пункту а) ч. 1 ст. 143 Кодексу однією з підстав примусового припинення прав на земельну ділянку, яка здійснюється у судовому порядку, є також використання земельної ділянки не за цільовим призначенням. Оскільки земельна ділянка була набута у власність [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке суд визнає недійсним, така протиправно вибула з комунальної власності територіальної громади м. Винники, а також знаходиться фактично в межах прибережної захисної смуги, всупереч ч. 2 ст. 61 ЗК України використовується [PERSON] для городництва, оскільки доказів протилежного стороною відповідача суду не надано, відтак з врахуванням наведених вище положень така підлягає поверненню законному власнику. Зокрема ухвалою №6 1-шої сесії 8-го скликання Львівської міської ради від 29 грудня 2020 року Львівську міську територіальну громаду визначено правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, територія яких включена до території Львівської міської територіальної громади, в тому числі Винниківської (т. 2 а.с. 241-242). Також ухвалою №7 1-шої сесії 8-го скликання Львівської міської ради від 29 грудня 2020 року вирішено припинити шляхом приєднання до Львівської міської ради юридичну особу Винниківську міську раду. Встановлено, що Львівська міська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків вказаної місцевої ради (т. 2 а.с. 243-244). 9 лютого 2023 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи Винниківської міської ради (а.с. 245). Відтак з наведеного вище вбачається, що на даний час законним власником земельної ділянки, що протиправно вибула з комунальної власності територіальної громади м. Винники на даний час є Львівська міська територіальна громада в особі Львівської міської ради, як правонаступник такої. При цьому слід зауважити, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Так у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, Велика Палата Верховного Суду вказує, що оскільки за правилами ст. 59 ЗК України закон забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землі водного фонду окремо від дозволеного для передачі об`єкта замкненої природної водойми загальною площею до 3 га, відтак юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі у справі, не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень та наступного укладення договорів купівлі-продажу. Верховний Суд України у справі №6-1376ц16 дійшов висновку, що витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх, відповідачів, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів. При цьому зазначила, що висновки судів у справі, що переглядається, узгоджуються з висновками Великої Палати ЄСПЛ у справі «Депаль проти Франції» (заява № 34044є/02) від 29 березня 2010 року. До аналогічних висновків Велика Палата Верховного Суду приходить у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказуючи також, що суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, та їх передання у власність з метою житлового будівництва. Відтак у даній справі суд приходить до висновку, що витребування спірної земельної ділянки у відповідача [PERSON] шляхом повернення такої законному власнику, не суперечать загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Окрім того з врахуванням заперечень сторони відповідача щодо наявності у прокурора права на звернення з даним позовом суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга). Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Зокрема ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. При цьому згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час подання позову, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ст. 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення Львівської місцевої прокуратури №1 до суду, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначав, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовував необхідність їх захисту, а також зазначав орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначав про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набував статусу позивача. Тобто підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, за наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами. При цьому обираючи форму представництва, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення, зокрема, інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту. ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка належала до комунальної власності територіальної громади м. Винники. Прокурор вказував, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Винниківської міської ради. З огляду на вказане, подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи рішення Винниківської міської ради, на підставі якого [PERSON] набув у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави, які полягають у тому, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, та відтак порушенні інтересів територіальної громади м. Винники, як законного власника вказаної земельної ділянки, та відсутність належного владного контролю на вказаному напрямі створює сприятливі умови для незаконного використання земель. При цьому прокурор вказав, що оскільки орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Винниківська міська рада порушила вимоги законодавства при прийнятті оскаржуваного рішення та передачі земельної ділянки у приватну власність, що свідчить про неналежне здійснення захисту інтересів територіальної громади, та відтак виступає в справі відповідачем, а тому прокурор звертається до суду за захистом державних інтересів самостійно. У зв`язку з наведеним відповідно до положень абзацу 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду, Львівська місцева прокуратура №1 відповідно набула статусу позивача. При цьому норми законодавства не місять заборони пред`явлення прокурором позову в інтересах держави в особі певної територіальної громади та з обставин справи вбачається, що у даному випадку зачіпається не лише інтерес певної громади щодо повернення конкретної земельної ділянки у її власність, а загалом дотримання органами місцевого самоврядування порядку передання таких ділянок у власність з врахуванням режиму охоронних зон водних об`єктів, що потребує державного контролю. При цьому вказані вище висновки суду підтверджуються також тією обставиною, що під час касаційного перегляду рішень у даній справі Верховним Судом в ухвалі від 13 квітня 2020 року не було встановлено процесуальних порушень, в тому числі факту звернення з позовом неналежного позивача, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду було скасовано у зв`язку з невірним застосуванням судами норм матеріального права. Щодо покликань представника відповідача Тереха М.В. на те, що позовну заяву підписано і подано особою, яка не мала на це відповідних повноважень, то такі є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час подання позову, право подання позовної заяви в порядку цивільного судочинства надавалось не лише керівникам місцевих прокуратур, а й їх першим заступникам та заступникам. При цьому слід зауважити, що наказом генерального прокурора №39 від 17 лютого 2021 року затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур та зобов`язано керівників обласних прокуратур зокрема організувати здійснення заходів щодо початку роботи окружних прокуратур, приймання-передачу справ місцевих прокуратур. Згідно з затвердженим вказаним наказом переліком м. Винники, що входить до Львівської міської територіальної громади, віднесено до територіальної юрисдикції Галицької окружної прокуратури м. Львова. Наказом генерального прокурора №39 від 17 лютого 2021 року днем початку роботи окружних прокуратур визначено 15 березня 2021 року. Відтак на даний час Галицька окружна прокуратура м. Львова є належним позивачем у справі як правонаступник Львівської місцевої прокуратури №1. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат. Оскільки позовзадоволено в повному обсязі, то з відповідачів на користь Львівської обласної прокуратури підлягають до стягнення в рівних частинах судові витрати, що складаються з витрат на оплату судового збору за подання\~позовної заявив розмірі 4379,9 грн.,\~сплата яких\~підтверджується наданим\~платіжним дорученням\~(т.\~1\~а.с.\~35),\~тобто по\~2189,95\~грн. Щодо заявленого в первісній редакції позовної заяви клопотання позивача про визначення порядку виконання рішення слід зауважити, що згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, про що зазначає в рішенні. Водночас позивач просить визначити порядок виконання судового рішення, указавши, що це рішення є підставою для внесення запису про державну реєстрацію права власності на зазначену земельну ділянку за територіальною громадою м. Винники в особі Винниківської міської ради. Однак, як вже зазначалось судом вище, на даний час юридична особа Винниківської міської ради припинена, а законним власником вказаної земельної ділянки є Львівська міська територіальна громада в особі Львівської міської ради. Окрім того абзацом 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, відповідні права припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Тобто рішення суду про визнання недійсним документу, на підставі якого проведено державну реєстрацію права власності автоматично є підставою припинення такого права та відновлення в реєстрі попереднього запису про право власності на вказаний об`єкт, а відтак таке рішення не потребує додаткового визначення порядку його виконання, оскільки такий передбачений законом. З врахуванням наведеного клопотання позивача про визначення порядку виконання рішення суду до задоволення не підлягає.

Outcome: approved