Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] у листопаді 2020 року звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після смерті особи відкрилась спадщина на 10/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Протягом усього часу позивач проживала за однією адресою з чоловіком, здійснювала за ним догляд, після смерті витратила грошові кошти на поховання. Позивач зауважує, що [INFO] помер [PERSON] , який був сином спадкодавця, внаслідок чого в порядку спадкової трансмісії відбувся перехід права на спадщину до відповідача [PERSON] як спадкоємця першої черги. Організацію та проведення поховання [PERSON] також здійснено позивачем. Вказуючи на відповідні обставини, позивач просить встановити факт проживання зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, визначити [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини, стягнути з відповідача витрати на лікування та поховання спадкодавців в сумі 13\~148,52 грн. \~ \~ \~ \~ Внаслідок викладення у позовній заяві взаємовиключних за правовим обгрунтуванням вимог, а саме: про встановлення факту проживання зі спадкодавцем та, одночасно, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, ухвалою суду від 19.11.2020 року позовну заяву залишено без руху, роз`яснено вимоги ст.ст. 1268, 1269 ЦК України, згідно яких право на спадкування визначається підтвердженням факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або, в іншому випадку, реалізується через подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, а також вказано на положення ч.3 ст. 1272 ЦК України, відповідно до якої за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. На виконання вимог ухвали представником позивача подано заяву із доданим до неї листом-відповіддю нотаріуса, які оцінені судом як намір позивача вирішити спір щодо визначення додаткового строку про прийняття спадщини. Ухвалою суду від 11.12.2020 року по справі відкрите загальне позовне провадження. Відповідно до ухвали суду від 01.03.2021 року провадження у справі зупинено внаслідок смерті позивача [PERSON] до визначення правонаступника. Судом прийнято до уваги висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 16.05.2018 року № 523/17848/16-ц, який зводиться до того, що «процесуальне правонаступництво у спорах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини ґрунтується також на нормах\~статті 1276 ЦК України, згідно з якою якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). З указаного вбачається, що право на спадкування не відноситься до тих прав, які в силу\~статті 1219 ЦК України\~є особистими і відносно яких правонаступництво недопустиме, оскільки здійснення цього права не пов`язано з певною особою, а тому може здійснюватися і спадкоємцями цієї особи на передбачених законом умовах». Ухвалою суду від 16.08.2022 року провадження у справі поновлене, до участі у справі як правонаступника позивача залучено [PERSON] . Згідно ухвали від 22.11.2022 року судом закрите підготовче провадження з урахуванням положень ст. 197 ЦПК України, які полягають, у тому числі, в уточненні позовних вимог та заперечень проти них, та, як пов`язаного із цим, визначенні судом предмету спору. В судовому\~засіданні представник\~позивача підтримала\~позовні вимоги.\~Підкреслила про\~необхідність вирішення\~питання саме\~про визначення\~додаткового строку\~про прийняття\~спадщини. В поважність причин пропуску строку, встановленого для подання заяви про прийняття спадщини, вказала на те, що [PERSON] фактично проживала зі спадкодавцем, а тому вважала, що подання заяви не потребується. Відповідач, представник відповідача визнали вимоги в частині відшкодування витрат на поховання [PERSON] , який є батьком відповідача, при цьому, заперечували в частині задоволення інших заявлених вимог. Судом встановлено наступні обставини. [PERSON] є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 10/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Матеріали справи містять заповіт від 13.11.2015 року, складений [PERSON] , за змістом якого все майно, яке буде належати [PERSON] на час його смерті, передається сину - [PERSON] . Первісний позивач [PERSON] відноситься до першої черги спадкоємців як дружина померлого, має право на обов`язкову частку на спадщину (непрацездатна вдова). На час смерті особи позивач [PERSON] фактично проживала (без реєстрації) за однією адресою зі спадкодавцем по [ADDRESS] , що підтверджується дослідженою судом довідкою ТОВ «УК «ВЖРЕП № 5», складеною на підставі заяв-сусідів. Фактичне проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини визнали в судовому засіданні відповідач, представник відповідача. За змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який був сином [PERSON] . Померлий [PERSON] також проживав за адресою: [ADDRESS] , що визнавалось в судовому засіданні відповідачем. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Семенюк В.Ю. звернувся син померлого відповідач [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Суд зауважує, що додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини визначається судом лише в тому разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину в строк, встановлений для її прийняття, у спосіб, визначений законом. Закон передбачає два способи прийняття спадщини: 1) постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини ч.3 ст. 1268 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; 2) подання нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування, заяви про прийняття спадщини - ч.1 ст. 1269 ЦК України, відповідно до якої спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відтак, у разі встановлення факту постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, визначення додаткового строку такому спадкоємцю буде суперечити нормам матеріального права. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, наведена особа прийняла спадщину відповідно до положень 1270 ЦК України, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Діючи відповідно до вимог диспозитивності, суд не вирішував питання про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто зі ухваленням рішення по суті з даного питання за резолютивною частиною. Як зазначалось вище, сторона не позбавлена права здійснити захист порушених або невизнаних прав у разі, якщо такі права або інтереси не визнаються. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що "справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними". Відповідно до ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов`язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Витрати на утримання, догляд, лікування спадкодавця можуть бути стягнені не більш як за три роки до його смерті. Статтею 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»\~передбачено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Верховний Суд у постанові № 409/656/19 звернув увагу, що при покладенні на спадкоємців обов`язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця необхідно враховувати, що такі витрати повинні бути розумними,\~ в тому числі щодо їх розміру та необхідності здійснення. Верховний Суд зазначив, що під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв`язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи містять договір-замовлення № 1-14631 на організацію та проведення поховання [PERSON] за замовленням [PERSON] на суму 3027,04 грн. [PERSON] не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , понесені нею витрати на поховання підтверджено належними доказами та є розумними. За таких обставин, підлягають до стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] як правонаступника [PERSON] 3027,04 грн. Судом також досліджено копію договору-замовлення № 1-13146 на організацію та проведення поховання [PERSON] за замовленням [PERSON] на суму 3020,98 грн. Оскільки [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , та на підставі ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині - половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом, суд виходить з критеріїв пропорційності передбачуваних витрат всіх спадкоємців, а також критеріїв співмірності, суб`єктивної значимості для учасників. З огляду на кількість спадкоємців після смерті [PERSON] , з урахуванням положень ч.1 ст.1267 ЦК України, відповідно до якої частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними, належна [PERSON] частка у спадщині після смерті [PERSON] , а відтак і частка на обов`язок понесення витрат на поховання, становить 1/4 із загальної. При цьому, суд вважає необхідним звернути особливу увагу на тому, що померлий [PERSON] був чоловіком первісного позивача [PERSON] , особи тривалий час проживали спільно, були пов`язані взаємними правами та обов`язками, здійснювали опікування один одним. Відповідач [PERSON] є онуком [PERSON] , а тому покладення обов`язку з відшкодування витрат на поховання в частці від понесених за договором-замовленням на поховання не відповідатиме принципу розумності. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд вважає необхідним відшкодувати на користь позивача витрати за договором-замовленням на поховання [PERSON] частково, на суму 279,02 грн., що відповідатиме принципу справедливості, визначивши загальну суму до стягнення як відшкодування витрат на поховання двох осіб 3300,00 грн. Суд відмовляє у відшкодуванні витрат, пов`язаних із проведенням поминального обіду, оскільки наведені витрати зумовлені ініціативою замовника, не можуть бути визнані як необхідні в розрізі понять процедури поховання особи. Суд також відмовляє у задоволенні вимог в частині відшкодування витрат на лікування. Так, відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані\~встановлюються такими\~засобами: письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; висновками\~експертів; показаннями свідків. У відповідності до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Надаючи оцінку чекам на оплату (а.с. 23-24) суд позбавлений можливості за сукупністю інших відомостей, зокрема щодо захворювань [PERSON] , медичних досліджень, отриманих лікувань та призначень лікарів, прийти до висновку щодо дійсної потреби на обумовлені за відповідними чеками лікарські засоби, про їх пов`язаність з можливим захворюваннями [PERSON] за виправданими медичними критеріями. Судом не виключається можливість придбання та використання таких засобів для інших осіб. За таких обставин, суд вважає необхідним задовольнити позов частково, \~ \~ \~ \~стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на поховання в сумі 3300,00 грн. Відповідно до ч.1 ст. 114 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем здійснено оплату двох вимог немайнового характеру встановлення факту постійного проживання та визначення додаткового строку для прийняття спадщини, по 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виходячи з розміру прожиткового мінімуму на період січня 2020 року (по 840,80 грн.), а також вимоги майнового характеру - відшкодування витрат на лікування та поховання, - не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.). Як зазначалось вище, позивачем фактично зменшено обсяг позовних вимог, а тому сплачена сума в розмірі 840,80 грн. може бути повернута учаснику за його заявою. Так, відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» Сплачена сума\~судового збору\~повертається за\~клопотанням особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду\~в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Суд стягує з відповідача 211,27 грн. як суми судового збору пропорційно до задоволених вимог майнового характеру.

Outcome: partial