Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та відповідач у справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони разом не проживають, дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні. В травні 2018 року за усною домовленістю сторін було вирішено, що батько дитини буде брати участь в утриманні сина у грошовій та натуральній формі. У період з 04 травня 2018 року по 19 лютого 2022 року відповідач періодично надавав грошові кошти на утримання сина, однак, починаючи з 2021 року періодичність та сума платежів від відповідача зменшилися, а починаючи з 19 лютого 2022 року взагалі відмовився від свого обов`язку по утриманню дитини та перестав надавати грошові кошти. Дитина сторін має захворювання, у зв`язку з якими їй встановлено інвалідність. Указує, що відповідач ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання сина, добровільно матеріальної допомоги на його утримання не надає, усі обов`язки по вихованню та утриманню дитини несе позивач. Натомість відповідач є працездатним, його стан здоров`я дозволяє працювати, а тому він спроможний сплачувати аліменти на дитину у визначеному законом розмірі. Посилаючись на зазначене, позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 березня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2022 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк на подання відзиву. У відзиві [PERSON] заперечував проти стягнення з нього аліментів за минулий період, а саме з 01.03.2022 з посиланням на те, що ним у добровільному порядку за погодженням сторін на постійній основі надавалися грошові кошти на утримання дитини у готівковій та безготівковій формі до червня 2022 року. Наприкінці червня 2022 року між ним та позивачкою виникла сварка щодо розміру грошових коштів, які він повинен надавати на утримання дитини, адже у зв`язку із введенням військового стану в Україні можливості отримання доходів, з яких він сплачував аліменти в добровільному порядку, значно зменшилися, проте указані фактичні обставини були проігноровані позивачем та нею було подано позов про стягнення аліментів. Вважає, що у порушення ч. 2 ст. 191 СК України позивачем не надано доказів умисних дій відповідача, спрямованих на ухилення від сплати аліментів. 02.03.2023 [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини та зобов`язання внести зміни в актовий запис. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.03.2023 причини пропуску строку на подання зустрічної позовної заяви, зазначені [PERSON] визнано неповажними; відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви; зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини та зобов`язання внести зміни в актовий запис повернуто заявнику. У судовому засіданні представник позивача адвокат Халдай І. В. просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що не заперечує проти сплати аліментів на дитину у визначеному законодавством та заявленому позивачем розмірі та з дати пред`явлення даного позову, проте в частині вимог про стягнення з нього аліментів за минулий період просив відмовити у зв`язку з їх недоведеністю. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке. Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15 лютого 2011 року. Дитина проживає з матір`ю, що не заперечується відповідачем. Між сторонами виникли правовідносини щодо утримання малолітньої дитини. Положеннями частини другої статті 51 Конституції України закріплено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частин першої та другої статті 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе, дитині має забезпечується такий захист, який є необхідним для її благополуччя. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною першою статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Звертаючись до суду з позовом, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на те, що відповідач є працездатним, має задовільний стан здоров`я, отримує дохід, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на сина в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії. Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають. Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків). Отже, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів він для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні, достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині. На обґрунтування позову в цій частині позивач вказує, що з 19 лютого 2022 року відповідач відмовився надавати аліменти на утримання дитини в добровільному порядку, з цього часу жодної допомоги на утримання сина від нього не надходило, а тому вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача аліментів за минулий час, а саме з 01.03.2022. Проте, матеріали справи не містять належних доказів, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати в сенсі ч. 2 ст. 191 СК України. Крім того, слід зауважити, що пред`являючи вимогу про стягнення аліментів за минулий час, позивач в позові має вказувати конкретну суму, про стягнення якої він просить та яка має ґрунтуватись на відповідних розрахунках та доказах, оскільки стягнення аліментів за минулий час не є періодичними платежами (бо період їх нарахування вже сплив). Отже, вимоги про стягнення аліментів за минулий час мають містити конкретну суму, про стягнення якої ставиться питання, а не лише частку від доходу, як про те просить позивач у даному позові. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню. За змістом ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З позовом про стягнення аліментів позивач звернулася 30 червня 2022 року, відтак аліменти підлягають стягненню з відповідача саме з цієї дати. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Разом з тим, оскільки позивач при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: partial