Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

в лютому 2022 року позивач [PERSON] через свого представника адвоката Сахно О.В. звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСББ «Затишна оселя 17/31А», адвоката Прилепи Р.А., в якому просив визнати недійсним договір про надання правової допомоги № 19-01-18 від 18.01.2019 року, укладений між адвокатом Прилепою Р.А. та ОСББ «Затишна оселя 17/31А». В обґрунтування позову зазначено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23.08.2019 року у справі № 752/17166/19 було відкрито провадження у справі за позовом ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до [PERSON] про витребування з незаконного володіння нежитлового приміщення № 1583 в будинку [ADDRESS] . Зазначена справа на даний час розглядається судом. З матеріалів зазначеної справи вбачається, що позов було підписано адвокатом Прилепою Р.А. на підставі договору № 19-01-18 від 18.01.2019 року та ордеру про надання правової допомоги КС № 556279. Позивач вказує, що в процесі розгляду зазначеної справи, відбувся інший суд, в якому позивач участі не брав, однак, рішення по якому прямо впливає на обсяг прав та обов`язків позивача у правовідносинах із відповідачем. Так, рішенням Господарського суду м. Києва від 27.08.2021 року у справі № 910/1758/21, яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 року, - було задоволено позовні вимоги [PERSON] до ОСББ «Затишна оселя 17/31А». Визнано недійсним і скасовано рішення загальних зборів ОСББ «Затишна оселя 17/31А», що відбулись 30.09.2018 року та були оформлені протоколом загальних зборів ОСББ «Затишна оселя 17/31А» б/н від 15.10.2018 року, в т.ч. пункту 3: про обрання членів правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже, починаючи із 15.10.2018 року по день укладення оспорюваного договору про надання правових послуг - 18.01.2019 року, - нелегітимні члени правління не мали право обирати між собою голову правління, а відтак укладений між адвокатом Прилепою Р.А. та ОСББ «Затишна оселя 17/31А» договір було підписано не повноважною особою, та, відповідно, зазначений договір не міг бути підставою для вчинення юридично значимих дій, спрямованих на його виконання адвокатом Прилепою Р.А., оскільки, він не дає адвокату належний обсяг процесуальної дієздатності та підписання, в т.ч. позовної заяви від імені об`єднання та звернення із позовом до суду. Посилаючись на викладене, а також з огляду на наявність підстав для визнання спірного договору недійсним, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12.04.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. В червні 2022 року до суду від представника відповідача ОСББ «Затишна оселя 17/31А» надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що позивач не є стороною спірного договору, та не є особою, на права та інтереси якої зазначений договір впливає. На обґрунтування своєї заінтересованості у визнанні спірного договору недійсним, позивач вказує, що на підставі цього договору адвокатом Прилепою Р.А. було підписано позов як представником ОСББ «Затишна оселя 17/31А» про витребування у [PERSON] майна. Однак, зазначений договір встановлював правовідносини представництва ОСББ «Затишна оселя 17/31А» та адвокатом Прилепою Р.А., в т.ч. щодо подання від імені об`єднання позовних заяв, як це передбачено нормами ЦПК України, до яких позивач у даній справі не має жодного відношення. Крім того, на підставі вказаного договору адвокатом Прилепою Р.А. були подані інші позови від об`єднання, які були розглянуті судами, а пред`явлення даного позову направлене на обмеження правоздатності ОСББ «Затишна оселя 17/31А». Крім того, на момент укладення спірного правочину особа, яка підписала договір від імені ОСББ «Затишна оселя 17/31А» [PERSON] був діючим членом правління об`єднання і згідно положень статуту ОСББ «Затишна оселя 17/31А» мав право підписувати вказаний договір від імені ОСББ. Ухвалення 27.08.2021 року Господарським судом м. Києва рішення у справі № 910/1758/21, не призводить до недійсності всіх попередніх правочинів та/або договорів. Наведене свідчить про відсутність підстав для визнання спірного договору недійсним. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.10.2022 року, у справі було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідачі в судове засідання явку своїх представників не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до протоколу № 1 засідання правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» від 25.10.2018 року, було обрано головою правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» Кривошеєва В.І., а також було обрано заступником голови правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» Михайлика П.І. В серпні 2019 року ОСББ «Затишна оселя 17/31А» через свого представника адвоката Прилепу Р.А. звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна із незаконного чужого володіння. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.08.2019 року, було відкрито провадження у справі за вказаним позовом, та на даний час справа перебуває в проваджені суду. Зазначений позов було подано адвокатом Прилепою Р.А., як представником ОСББ «Затишна оселя 17/31А», на підставі договору про надання правової допомоги № 19-01-18 від 18.01.2019 року та ордеру серії КС № 556279. Відповідно до договору про надання правової допомоги № 19-01-18 від 18.01.2019 року, який було укладено між ОСББ «Затишна оселя 17/31А» в особі голови правління Кривошеєва В.І., який діяв на підставі статуту (замовник), та адвокатом Прилепою Р.А. (виконавцем), сторони погодили, що виконавець зобов`язується за завданням (дорученням) замовника надавати йому правову допомогу, а замовник зобов`язується оплатити таку допомогу у порядку та у строки, які встановлені цим договором. Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.08.2021 року у справі № 910/1758/21, яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 року, - було задоволено позовні вимоги [PERSON] до ОСББ «Затишна оселя 17/31А». Визнано недійсним і скасовано рішення загальних зборів ОСББ «Затишна оселя 17/31А», що відбулись 30.09.2018 року та були оформлені протоколом загальних зборів ОСББ «Затишна оселя 17/31А» б/н від 15.10.2018 року, в т.ч. пункту 3: про обрання членів правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Поруч із цим, варто вказати, що рішення, оформлене протоколом від 25.10.2018 року, про обрання головою правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» [PERSON] в судовому порядку не оскаржувався, та доказів зворотному матеріали справи не містять. Позивач вказує, що починаючи із 15.10.2018 року по день укладення оспорюваного договору про надання правових послуг - 18.01.2019 року нелегітимні члени правління не мали право обирати між собою голову правління, а відтак укладений між адвокатом Прилепою Р.А. та ОСББ «Затишна оселя 17/31А» договір було підписано не повноважною особою, якою, без достатньої цивільної правоздатності було подано позов до позивача у даній справі, що свідчить про наявність підстав для визнання цього договору недійсним та захисту прав позивача. Заперечуючи проти позовних вимог сторона відповідача вказувала, що позивач не є стороною спірного договору, останній, жодним чином не порушує прав та обов`язків позивача, оспорюваний договір було укладено із дотриманням вимог закону, та наявне судове рішення не свідчить про наявність безумовних підстав для визнання недійсними всіх раніше оформлених договорів. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а також заперечень на позов, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) (далі - Закон) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 26 вказаного вище Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі №761/26815/17 (провадження №61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Згідно із ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] не є стороною оспорюваного договору, укладеного 18.01.2019 року між ОСББ «Затишна оселя 17/31А» та адвокатом Прилепою Р.А. Відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 16.10.2020 р. у справі № 910/12787/17). Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судом встановлено що на час укладення оспорюваного договору сторони мали належний та необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, оспорюваний правочин було вчинено у формі, встановленій законом, та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилання сторони позивача на те, що договір від ОСББ було підписано неповноважною особою, спростовується наявними у справі доказами, а надане позивачем судове рішення, яке набрало законної сили 24.11.2021 року беззаперечно не свідчить про наявність підстав для визнання спірного договору від 18.01.2019 року, - недійсним. Крім того, слід вказати на те, що позивач не є стороною укладеного договору, в зв`язку із його укладенням будь-які його права та законні інтереси порушено не було, а дії сторін щодо виконання цього договору про надання правової допомоги, на думку суду, не свідчать про порушення прав позивача на момент його укладення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Варто вказати на те, що звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору про надання правової допомоги, сторона позивача не надала суду достатніх доказів на підтвердження наявності в діях чи рішеннях відповідачів при укладенні оспорюваного правочину порушень прав позивача, оскільки, сам факт укладання договору про надання правової допомоги цивільні права або інтереси позивача не порушує. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено факт порушення прав позивача внаслідок укладання оспорюваного договору між відповідачами, а також не доведено належними та допустимими доказами зазначених в позові підстави, з якими закон пов`язує можливість визнання правочину недійсним, а тому в задоволення позовних вимог слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed