Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

24 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем по справі перебуває у зареєстрованому шлюбі з 2007 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, відносини в сім`ї погіршилися, сторони не змогли дійти згоди щодо питань безпеки сім`ї та визначення подальшого місця їхнього перебування. [PERSON] обрав для себе залишитися в Україні та займатися волонтерською діяльністю. Дружина виїхала за кордон та на теперішній час проживає в м. Абердін, Шотландія, Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії. Після від`їзду відповідача, малолітня донька залишилася проживати разом з позивачем та перебувати на його утриманні. Батьком були створені всі умови необхідні для розвитку, виховання та дозвілля дитини. Мати участі в житті доньки не приймає, спілкується з нею лише по телефону. Таким чином, позивач вважає, що їхня сім`я фактично розпалася. Він усвідомив, що має різні з дружиною погляди на життя, спільні інтереси в них відсутні. Вважає, що почуття любові та поваги один до одного між ними втрачено. Понад півроку спільне господарство ними не ведеться, взаємний побут відсутній, подружні відносини не підтримуються. Фактично їхній шлюб з відповідачкою став носити формальний характер, а тому його подальше збереження буде недоцільним, оскільки суперечитиме інтересам [PERSON] . За даних обставин, позивач просив розірвати шлюб, який був зареєстрований 13.10.2007р. відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 605. Також позивач просив визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] разом з ним за адресою його проживання. В обґрунтування цієї вимоги вказав, що дитина фактично проживає з ним і він займається її вихованням та утриманням. Мати доньки перебуває за кордоном, не працевлаштована, не має заробітку та постійного місця проживання, отримує допомогу по безробіттю та проживає у наданому органом влади та самоврядування м. Абердін готелі. Між сторонами досягнуто попередньої усної згоди щодо визначення місця проживання доньки. Однак, через знаходження позивача і відповідача в різних країнах, у них відсутня можливість укласти та нотаріально посвідчити договір в порядку, передбаченому ст.. 109 СК України. Таким чином, [PERSON] вважає доцільним привести фактичне проживання доньки з ним в юридичну площину, визначену судовим рішенням одночасно з розірванням шлюбу між ним та [PERSON] . Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 22.11.2022р. відкрито загальне позовне провадження у справі. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Коломийської міської ради та зобов`язано їх подати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору. 10.01.2023р. [PERSON] подала до суду відзив, в якому зазначила, що з обставинами, викладеними в позовній заяві, якими обґрунтовані вимоги [PERSON] , повністю погоджується та підтверджує їхню достовірність. Дійсно відносини з чоловіком погіршилися, зникло взаєморозуміння та повага один до одного. В зв`язку з цим, вона не заперечує проти розірвання їхнього шлюбу. Також вказала, що між нею та [PERSON] досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання спільної малолітньої доньки разом з позивачем, а тому спір між ними з цього приводу відсутній. Відтак, [PERSON] не заперечує щодо повного задоволення позовних вимог в даній справі. Ухвалою від 01.02.2023р. підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилися. Його представник адвокат Тарасенко В.С. подав до суду письмове клопотання, в якому просив розглянути справу без їхньої участі. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання також не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи або розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін щодо предмету спору, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 жовтня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коломия Коломийського міськрайонного управління юстиції Головного управління юстиції в Івано-Франківській області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №605, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] являються батьками малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частинах третій та четвертій статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього кодексу. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони на теперішній час разом не проживають, шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, взаємним побутом не пов`язані. Характер відносин, які склалися між ними, свідчить про повний розпад сім`ї, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, оскільки вони не бажають підтримувати шлюбні відносини між собою та знайти спільну мову в сімейних питаннях. В зв`язку з цим, суд прийшов до висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами. Згідно ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач у відзиві не виказувала свого бажання після розірвання шлюбу відновлювати дошлюбне прізвище, суд залишає її прізвище без змін. Що стосується вимог про визначення місця проживання дитини разом з позивачем, то в цій частині суд виходить з наступного. В поданому до суду відзиві [PERSON] позов визнала повністю та не заперечувала проти визначення місця проживання спільної малолітньої доньки [PERSON] разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 1 ч.2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Відповідно до частини першої та четвертої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даній справі своє підтвердження не знайшли виходячи з наступного. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини 1 та 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно ч.2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Положеннями ст.. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В даній справі судом встановлено, що малолітній [PERSON] майже виповнилося тринадцять років та в силу свого віку вона могла і мала право на висловлення своєї думки з приводу вирішення питання про визначення її місця проживання. Однак, сторонами участь дитини в розгляді справи забезпечена не була, що унеможливило з`ясування судом її позиції по даній вимозі та отримання від неї згоди на проживання з батьком. Суд також бере до уваги, що згідно витягу з реєстру Коломийської територіальної громади [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстровані її батьки, що підтверджується відмітками в паспортах громадян України позивача та відповідача. Однак, з акту обстеження умов проживання, складеного комісією служби у справах дітей вбачається, що за словами сусіда з квартири [ADDRESS] , [PERSON] та його донька [PERSON] в квартирі [ADDRESS] за даною адресою не проживають. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно висновку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради №7 від 17.01.2023р. вбачається, що орган опіки та піклування вважає, що відсутні підстави щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] біля батька [PERSON] . Вказаний висновок мотивований тим, що питання про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] було розглянуто на комісії без участі батьків дівчинки. Телефонний зв`язок з батьком дитини - [PERSON] відсутній. Відомо, що мама дитини знаходиться за межами України, а батько з донькою за адресою своєї реєстрації фактично не проживає. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що дитина повністю перебуває на його утриманні, їй створені всі належні умови для розвитку, виховання та дозвілля. Проте, вказані обставини жодними засобами доказування підтверджені не були. Положення ст.. 12, 81 ЦПК України покладають на кожну із сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відсутність у справі належних та допустимих письмових доказів на підтвердження заявлених вимог, а також неможливість отримати пояснення від сторін та з`ясувати думку малолітньої [PERSON] , через їхню неявку в судове засідання, позбавило суд змоги перевірити належне виконання позивачем його батьківських обов`язків, прихильність доньки до батька, наявність між ними взаєморозуміння та встановити інші обставини, що мають істотне значення для справи. Таким чином, суд прийшов до висновку, що сторонами не надано та в ході розгляду справи не здобуто належних підтверджень необхідності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком, оскільки у суду немає підстав вважати, що таке вирішення спору буде відповідати найкращим інтересам дитини. За вищевикладених обставин та врахувавши висновок органу опіки та піклування, суд відмовляє в задоволенні вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання його малолітньої доньки разом з ним. На підставі викладеного,

Outcome: partial