Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (відповідач)\~про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в подальшому який уточнила,\~та просила суд визнати відповідача, такою, що втратила право користування житловим квартирою за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, завіреного 27.09.2019 року державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситник О.О., зареєстроване в реєстрі № 1-1122, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Згідно довідки № 18 від 09.09.2022 року, виданої інформаційною службою «Нова-Ком», за вказаною адресою, окрім позивача на реєстраційному обліку перебувають доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28.07.2011 року шлюб між позивачем та [PERSON] було розірвано. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04.10.2019 року батька дітей [PERSON] було позбавлено батьківських прав. Після розірвання шлюбу діти мешкають разом із позивачем та знаходяться на її утриманні. На даний час за вищевказаною адресою з позивачем мешкає лише молодша донька [PERSON] , [INFO] . Відповідач по справі [PERSON] не мешкає за вказаною адресою з травня 2021 року по теперішній час. Відповідач мешкає в іншій країні, не платить житлово-комунальні послуги, які щомісячно нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб, в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку не бажає, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище, у зв`язку із чим вона і вирішила звернутись до суду із цим позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, через канцелярію суду подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про перенесення розгляду справи до суду не надходило. Відзив на позовну заяву надано не було. Представник третьої особи, Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради в судовому засіданні присутній не був, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника за наявними у справі матеріалами. Згідно з частиною 8\~статті 178 ЦПК України\~- у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи повторну неявку в судові засідання відповідача, повідомленої належним чином, суд, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, зі згоди позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Зі змісту пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке підлягає застосуванню відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У зв`язку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Розглянувши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне. Відповідно до частини 1\~статті 13 ЦПК України,\~суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до частини 1\~статті 81 ЦПК України\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей\~391,396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 вересня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О. позивач [PERSON] на підставі заповіту є спадкоємцем однокімнатної квартири житловою площею 18,9 кв.м., загальною, 37,48 кв.м. на третьому поверсі п`яти поверхового будинку по [ADDRESS] . Правочин зареєстрований в реєстрі №1-1122 від 27.09.2019 року (а.с.9). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності індексний номер №182687145 від 27.09.2019 року - Позивач є власником однокімнатної квартири житловою площею 18,9 кв.м., загальною, 37,48 кв.м. на третьому поверсі п`яти поверхового будинку по [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно довідки № 18 від 09.09.2022 року, складеної Криворізькою об`єднаною міською довідково-інформаційною службою «Нова-Ком», за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Вадима Гурова, 7/38, окрім позивача, зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Актом комісії у складі сусідів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підписи яких засвідчено майстром ТОВ "СІТІСЕРВІС-КР", підтверджено, що відповідач [PERSON] , [INFO] з травня 2021 року фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] але зареєстрована (а.с.18). Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 01.02.2019 року [PERSON] є законним представником дитини-інваліда [PERSON] , 2009 року народження (а.с.8). Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами ст. ст.16, 386, 391 ЦК України. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку таких поважних причин у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Дану правову позицію висловлено Верховним Судом в постанові від 28.10.2018 по справі №490/12384/16-ц. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З огляду на те, що Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що реєстрація відповідача у належній їй квартирі створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном, так як реєстрація відповідача несе за собою нарахування комунальних платежів, участі в оплаті послуг не приймає, позивач не має можливості повноцінно забезпечувати дитину-інваліда. Відповідач є членом сім`ї власника квартири, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 березня 2003 року, зареєстрована в ній, однак, не проживає в квартирі більше шести місяців а так само і не встановлено доказів поважності відсутності відповідача за адресою реєстрації. Отже у даній справі є доведеним порушення прав позивача, як власника житлового приміщення, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також його права у контексті статті 8 Конвенції. Необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, який тривалий час позбавлений внаслідок протиправних дій відповідача можливості користуватися своїм майном, тому відповідач підлягає виселенню із займаного жилого приміщення. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим, позов підлягає задоволенню. Відповідно до\~п.1\~ч.2,\~ч.1ст.141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані\~з розглядом\~справи,\~покладаються:\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача. Оскільки позивачем в позові зазначено, що вона судові витрати залишає за собою, суд не вбачає підставі для стягнення з відповідача витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved