Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

22.07.2017 р. позивач звернувся з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованої по [ADDRESS] (надалі земельна ділянка), укладеного 28.02.2014 р. від його імені [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є.В. недійсним. 01.12.2017 р. ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено [PERSON] , нового власника земельної ділянки, яка фактично є предметом спору. Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що договір дарування суперечить положенням цивільного законодавства, зокрема він не мав наміру на відчуження будь-яким способом належної йому земельної ділянки, на якій ним було зведено забудови придатні для проживання (літня кухня та гараж), а тому вважає, що відповідач та його мати [PERSON] умисно ввели в оману нотаріуса і протиправно уклали договір. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали та вказали на те, що про існування оскражуваного договору дізнався 17.06.2014 р. від представників ДТЕК, які вимикали електроенергію в будинку позивача та повідомили, що новим власником об?єкту є [PERSON] . Вважає, що відповідач ввів в оману і представників ДТЕК, оскільки не є власником забудов, а тому не має право на укладення договору та розпорядження електроенергією. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказав на те, що позивач та мати його довірителя [PERSON] проживали однією сім?єю, мали чудові відносини, а тому немає сумнівів у вільному волевиявленні позивача на відчуження спірної земельної ділянки відповідачу. Представник третьої особи суду пояснив, що його довіритель є дійсним власником спірного майна, що набув на законних підставах. Заявлених вимог він не визнає через їх безпідставність та необгрунтованість. Суд, залухавши представнвиків сторін, опитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що 18.02.2014 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В. посвідчено довіреність [PERSON] , 1980 р.н., податковий номер [NUMBER] , якою уповноважено [PERSON] , 1972 р.н., розпоряджатися (в тому числі, але не виключено продати, обміняти, здати в оренду за ціну та на умовах на свій розсуд) належною на праві приватної власності [PERSON] земельною ділянкою площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташованою по [ADDRESS] , або подарувати вказану земельну ділянку [PERSON] , 1990 р.н., податковий номер 3301612677 (надалі - довіреність). Довіреність зареєстровано в реєстрі за № 236 18.02.2014 року (а.с. 5 - дублікат). 28.02.2014 р. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В. посвідчено договір дарування земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 272, яким [PERSON] , на підставі довіреності від імені [PERSON] , подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 3221484301:01:017:0011, розташовану по [ADDRESS] (а.с. 63). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод, статті 2 ЦПК України ідея справедливого судового розгляду включає право на змагальні провадження. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, згідно з вимогами процесуального закону (статті 12, 81 ЦПК України), обов`язок доведення підписання / непідписання зазначеної угоди покладається саме на позивача, який стверджує про це, на загальних підставах, зокрема шляхом проведення судової почеркознавчої експертизи з метою встановлення справжності підпису позивача на цьому правочині. 22.07.2016 р. висновоком № 19/4-05/290 експерта Київського обласного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру підтверджено дійсність підпису та рукописного запису [PERSON] в довіреності та в її архівному екземплярі (а.с. 40-47). Інших доказів, зокрема на підтвердження зведення та належності йому забудов, будівельних матеріалів та існування таких на моменту укладення договору дарування, позивачем суду не надано. Свідок [PERSON] суду показала, що деякий час знала позивача, який сам запропонував їй продати земельну ділянку, для чого підготувати необхідні документи. Забудов на той момент на ділянці не було, а лише в наявності були будівельні матеріали, що разом із земельною длянкою були викуплені нею за 21000 доларів США. Після складення довіреності, позивач добровільно передав їй всі документи на земельну ділянку. З позивачем вони відразу домовились, що дарування земельної ділянки буде оформлено на її сина [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є батьком позивача, суду показав, що земельна ділянка по [ADDRESS] була загальною площею 0,60 га, яку він придбав в 2008-2009 роках та в подальшому розділив між двома своїми синами. В 2010 р. він завіз туди будівельні матеріали та розпочав будівництво. [PERSON] приїхала до них навесні 2013 р. та почала клеїти шпалери. Його син [PERSON] нікому нічого не сказав, взяв документи і переоформив земельну ділянку. В сім?ї не обговорювали дарування земельної ділянки. Коли дізнався влітку 2014 р. про відчуження землі, то вже нічого там не робив. Забудови зробив сам особисто і електроенергію оформив, але забудови не оформляв. Свідок [PERSON] , рідний брат позивача, суду показав, що їм з братом батьки купили дві земельні ділянки, на яких в 2012 р. розпочали будівництво. До лютого 2014 р. вони все доробляли в хаті, все було майже готове для проживання. Після лютого 2014 р. вони вже нічого не робили, оскільки їм сказали, що вони вже не власники. Підтвердив, що між [PERSON] та його братом були відносини, декілька разів бачив її у подвір?ї. Брат сказав, що був якийсь борг, тому були подані документи на оформлення будинку і ділянки. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 р. у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 р., так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 р. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). \~ \~ \~ \~Повно та\~всебічно дослідивши\~обставини справи,\~перевіривши їх\~доказами,\~які оцінено\~на предмет\~належності,\~допустимості,\~достовірності,\~достатності та\~взаємного зв`язку,\~установивши,\~що позивач\~не надав\~належні та\~допустимі докази\~того,\~що відповідачем\~були порушені\~його права\~та інтереси,\~за захистом\~яких він\~звернувся до\~суду,\~суд приходить\~обґрунтованого висновку\~про відмову\~в позові\~у даній\~справі,\~оскільки позивач не помилявся щодо природи правочину, мав намір відчужити належну йому земельну ділянку, що відповідало його внутрішній волі, та зовнішньому волевиявленню про що свідчить послідовність дій позивача, направлених на відчуження належної йому земельної ділянки. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed