Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 15 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики з одночасною іпотекою. За даним договором відповідач отримав грошові кошти в розмірі 2\~151\~780,45 грн., що в еквіваленті становило 79\~000 дол.США. 23 травня 2022 року між ними був укладений договір про внесення змін до попереднього договору, за яким сума позики становила 3\~079\~370,11 грн., що еквівалентно 105\~260 дол.США, на строк до 15 червня 2022 року. У визначений договором строк відповідач порушив зобов`язання та не повернув грошові кошти. 27 червня 2022 року між [PERSON] та ним укладено договір про відступлення прав вимоги за договором позики та іпотечним договором, за яким він набув право вимоги до [PERSON] про повернення грошових коштів в розмірі 3\~258\~535,99 грн., що станом на 15 червня 2022 року становило 99\~385 дол.США. Його вимоги від 11 серпня та 13 вересня 2022 року про повернення грошових коштів в розмірі 3\~258\~535,99 грн. залишилась без задоволення відповідачем. Тому вважає своє право порушеним. Просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 3\~258\~535,99 грн., судовий збір в розмірі 12\~405 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 35\~000 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи. 30 листопада 2022 року до суду надійшов відзив від представника відповідача. Не погоджуючись з доводами позову, вказав, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження отримання [PERSON] грошових коштів за договором позики. Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування такого права, відступлення права вимоги може здійснюватись тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу такого права. Тому договір про відступлення прав вимоги, на який посилається позивач, не може вважатись таким, що підтверджує будь-який обсяг прав вимоги. За відсутності таких доказів та розрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідача, позовні вимоги не можуть бут задоволені. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник позивача не з`явився. Подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. У судовому засідання представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити з урахуванням поданого відзиву. Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, 15 грудня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І.М., зареєстрованим в реєстрі за №1758. За даним договором [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність 2\~151\~780,45 грн., що за курсом Національного баку України на день посвідчення цього договору еквівалентно 79700 дол.США, які зобов`язується повернути до 15 червня 2022 року у гривнах, яка еквівалентна сумі 79700 дол.США (п.1.1 договору). Надання позики є безпроцентним та повернення позики має бути здійснено безготівковим шляхом (п.1.2, п.1.3 договору). Договором передбачений порядок повернення позики (п.1.6): у строк до 15 січня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 937,50 дол.США; у строк до 15 лютого 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 5875 дол.США; у строк до 15 березня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 5812,50 дол.США; у строк до 15 квітня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 5750 дол.США; у строк до 15 травня 5687,50 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 937,50 дол.США; у строк до 15 червня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнах, яка еквівалентна 55\~637,50 дол.США. У якості забезпечення виконання зобов`язання, [PERSON] передав в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16 лютого 2022 року між сторонами укладено договір про внесення змін до Договору іпотеки з одночасною позикою грошових коштів, якою внесено зміни до п.5 договору. 23 травня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про внесення змін до Договору іпотеки з одночасною позикою грошових коштів. А саме викладено в іншій редакції п.1.1: «За цим договором [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняв у власність 3\~079\~370,77 грн., що за курсом Національного баку України станом на 23.05.2022 становить 105\~260 дол.США, які зобов`язується повернути до 15 червня 2022 року у гривнах, яка еквівалентна сумі 105 260 дол.США». Викладений в іншій редакції також п.1.6 (порядок повернення грошових коштів) та п.1.9 (підтвердження отримання грошових коштів). Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левчук І.І. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Розписка є документом про отримання в борг грошових коштів, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст умов договору, і головне факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Крім того, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. На підтвердження позовних вимог суду надані належним чином завірені копії договору позики від 15 грудня 2021 року та договір про внесення змін від 27 червня 2022 року. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд враховує, що для правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України, слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц. Оцінивши докази, надані позивачем, суд приходить до висновку, що між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, яким встановлено порядок повернення грошових коштів, (безготівкові платежі) та відсутність доказів внесення грошових коштів на рахунок, що свідчить про невиконання боржником зобов`язання з повернення коштів за договором позики у строк до 15 червня 2022 року. Судом враховується, що у разі повного або часткового погашення боргу, відповідач мав право заявити клопотання про витребування доказів зокрема щодо руху коштів по рахунку, вказаному в п.1.3 договору. Разом з тим, будь-яких доказів щодо погашення боргу суду не надав. Щодо заміни кредитора. Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України у справі №6-459цс17. Встановлено, що 27 червня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки та позикою грошових коштів, який одночасно був посвідчений одним договором приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Швидкою І.М. 15 грудня 2021 року за реєстровим №1758. На умовах цього договору передано право вимоги: за позикою грошових коштів з урахуванням вже раніше виплаченої позичальником суми в розмірі боргу 3\~258\~535,99 грн., що в еквіваленті за курсом Приватбанка станом на 15 червня 2022 року становить 99\~385 дол.США (п.1.2). Договір про відступлення права вимоги, посвідчений призваним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Новохатньою Н.С. Посилання представника відповідача на судову практику по іншим справам, суд до уваги не приймає, оскільки дані справі не є подібними. Так, по справі №914/787/18 суди виходили з того, що договір про відступлення прав вимоги є недійсним, бо є судове рішення про визнання недійсним договору іпотеки; №559/73/14 - відступлення прав вимоги зобов`язання за спірним кредитним договором не існувало; №905/146/18 договір про відступлення права вимоги укладений щодо вимог, які не були належним чином ідентифіковані. Відповідач, заперечуючи проти наявність права вимоги у первісного кредитора не надав доказів відсутності заборгованості по договору позики, його недійсність, припинення договору, тощо. З огляду на вищевикладене та зважаючи на те, що необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання за яким відступається право, тому суд приходить до висновку, що договір про відступлення права вимоги не порушує положення ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України, є дійсним, в судовому порядку не визнавався недійсним, та відбулась належна заміна кредитора у зобов`язанні між [PERSON] та [PERSON] за договором іпотеки з одночасною позикою грошових коштів та договорами про внесення до нього змін. Щодо посилань відповідача про відсутність доказів отримання [PERSON] будь-яких грошових сум за договором. Як вбачається з матеріалів справи, у справі відсутні належні докази виконання зобов`язання за договором позики, відсутнє посилання кредитора на неможливість повернути оригінал розписки. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання суд не вбачає. Також відповідачем не надано доказів повернення грошових коштів позивачу. За змістом ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Боргова розписка про отримання коштів підписана власноручно відповідачем, є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми. Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №707/2606/16-ц. Як у договорі від 15 грудня 2021 року, так і в договорі про внесення змін від 23 травня 2022 року, погоджено відповідно: «своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошей в сумі 2\~151\~780,45 грн, що еквівалентно 79700 дол.США за офіційним курсом НБУ на дату укладення цього договору» (п.1.9); «своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним грошей в сумі3\~079\~370,77 грн, що еквівалентно 105 260дол.США»(п.3). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №340/385/17) зроблено висновок, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має вільно обрати валюту стягнення, або визначену у договорів позики (розписці) або у національній одиниці - гривні. Враховуючи те, що на обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду належні та допустимі докази, довів обставини, на які посилався як на підставу позовних вимог, також довів укладення договору позики, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 3\~258 535,99 грн. Ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 12 405 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved