Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Львівській області про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що він звертався до суду з адміністративним позовом до відповідача УПП у Львівській області про скасування постанови серії ЕАМ №2834009 від 16.07.2020 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та закриття провадження у справі. Згідно вказаної постанови, [PERSON] , 16.07.2020 року близько 22 год. 43 хв., керуючи автомобілем "Nissan Primastar", д.н.з. [NUMBER] на автодорозі Київ-Чоп М-06 495 км., перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки 1.1., яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, чим порушив п.34 ПДР України. Вказує, що інспектором при складанні вказаної постанови грубо порушено порядок її складання з огляду на те, що постанова по справі виносилась інспектором у патрульному автомобілі поспіхом, без вивчення доказової бази, без перегляду запису з нагрудної камери працівників поліції та без огляду відеозапису з дорожнього реєстратора патрульного авто, без участі та присутності адвоката водія, відтак фактично розгляду справи у передбачений законодавством спосіб здійснено не було. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2020 року задоволено позов [PERSON] , скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, серії ЕАМ №2834009 від 16.07.2020 року. Вважає, що йому завдано моральної шкоди незаконним притягненням до адміністративної відповідальності шляхом накладення штрафу, що призвело до необхідності позивачу витрачати час та кошти, необхідність відлучатись з роботи, відтак, на його думку, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене, а також тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неналежного виконання службових обов`язків працівниками поліції, незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності та складання відносно нього незаконної постанови, просить стягнути з УПП у Львівській області через органи Державної казначейської служби України на його користь 5000,00 грн. майнової шкоди та 1000,00 грн. моральної шкоди, а також стягнути на його користь судові витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн. Не погоджуючи з даними позовними вимогами, від представника відповідача Управління патрульної поліції у Львівській області надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити повністю у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю такого. Свої вимоги мотивує тим, що у позовній заяві жодним чином не обгрунтовано, не доведено належними, допустимими та достатніми доказами фактів завдання позивачу будь-якої шкоди внаслідок винесення відносно нього скасованої постанови, як і не доведено протиправності та винності дій поліцейських, а також причинно-наслідкового зв`язку між ними. Вказує, що позивачем не зазначено яким чином він розрахував суму завданої йому моральної та матеріальної шкоди, натомість обмежився використанням шаблонних фраз. Вважають, що оскарження постанови жодним чином не підпадає під ознаки моральної шкоди, відтак реалізація права позивача на оскарження постанови не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, адже такі дії не супроводжуються порушенням нормальних життєвих зв`язків позивача. Окрім цього, зазначає, що факт спричинення моральної шкоди позивачем не доведено, розрахована сума моральної шкоди неспівмірна, не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, а доводи, наведені позивачем, не підтверджуються жодними фактичними даними, а грунтуються лише на власних домислах позивача. Також, до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Головного управління Державної казначейської служби України в Львівській області, в якому зазначається, що Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати права учасника судового процесу, оскільки згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення даної справи. Зазначає, що не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями іншим суб`єктів, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини і жодної шкоди такому не завдавало. Вважають, що стягнення коштів з органів Казначейства є необгрунтованим та таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, оскільки органи Казначейства здійснюють лише обслуговування єдиного казначейського рахунку і жодним чином не розпоряджаються коштами на ньому і кошти на такому рахунку не належать Державній казначейській службі України на праві власності. Окрім цього, також зазначається, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянові діями органів державної влади або місцевого самоврядування, органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, дає наявність встановленої незаконності дій посадових осіб вказаних органів, однак позивач не надав суду відповідного процесуального документу, що підтверджував би факт незаконності дій чи бездіяльності відповідачів, а також не надав обгрунтованого розрахунку суми, яку він просить стягнути з Державного бюджету України та не підтвердив це належними та допустимими доказами. Також, представник відповідача у поданому відзиві заперечує щодо стягнення судових витрат, оскільки позивачем не надано належних документів, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, а також не надано розрахунку таких витрат. Позивач в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи міститься клопотання представника такого про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять такі задоволити. Представник відповідача УПП у Львівській області ДПП в судове засідання не з`явився, однак у поданому відзиві просили проводити розгляд справи без їх участі. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Львівській області в судове засідання не з`явився, хоча й був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16.07.2020 року інспектором УПП у Львівській області Левчук І.Р. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАМ №2834009, згідно якої на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді 255 гривень штрафу, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1\~ст.122 КУпАП. Не погоджуючись з такою постановою, позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом та рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2020 року у справі №465/4393/20 позов [PERSON] до Головного управління патрульної поліції у Львівській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення задоволено; Постанову серії ЕАМ №2834009 від 16.07.2020 року про накладення адміністративного стягнення від 16.07.2020 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1\~ст.122 КУпАП - скасовано; стягнуто з Управління патрульної\~поліції у\~Львівській області\~Департаменту патрульної\~поліції за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір на користь [PERSON] в розмірі 840 (чотириста двадцять гривень) грн. 80 коп. Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. В силу ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Щодо стягнення на користь позивача завданої матеріальної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). З точки зору закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки; факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Слід зазначити, що позивач в позовній заяві зазначає про розмір майнової шкоди в сумі 5000 грн., що, на думку позивача, підлягає до стягнення з тих підстав, що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності скасована, а ним було затрачено час для доведення своєї невитуватості у вчиненні адміністративного правопорушення, необхідно було відлучатись з роботи. Відповідно до ст.ст. 77, 78 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів чи документів, які б вважалися належними та допустимими доказами заподіяння матеріальної шкоди, розмір якої заявлено позивачем. Щодо стягнення на користь позивача завданої моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення для справи. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Так, згідно з ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відповідно до ч.1 ст.1173, ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та їх посадових і службових осіб. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. (стаття 1175 ЦКУ). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок, зокрема, незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21) та від 07 вересня 2022 року у справі №289/2110/21 (провадження №61-5136св22). Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Звертаючись до проблематики врегулювання деліктних відносин з участю держави Україна, Конституційний Суд України в рішенні від 30.05.2001 р. у справі №1-22/2001 за конституційним зверненням ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зазначив, зокрема, таке: «…Конституція України закріпила принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється передусім у конституційному визначенні обов`язків держави (ст. 3, 16, 22). Така відповідальність не зводиться лише до політичної чи моральної відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності держави та її органів за невиконання чи неналежне виконання своїх обов`язків». І далі: «... ст. 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Відшкодовується також державою завдана безпідставним осудженням шкода у разі скасування вироку суду як неправосудного (ст. 62 Конституції України)». Відповідно до ППВСУ «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. № 9, в п. 16 якої вищий судовий орган України звертає увагу на те, що суди повинні суворо дотримуватися передбаченого ст. 56 Конституції України права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі", зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. З`ясувавши усі обставини справи, оцінивши надані докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач [PERSON] був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу працівником патрульної поліції Управління патрульної поліції у Львівській області ДПП безпідставно та був вимушений доводити у судовому порядку свою невинуватість у порушенні Правил дорожнього руху України. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24.12.2020 року у справі №465/4393/20 постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - скасована. В мотивувальній частині рішення міститься висновок про те, що суду не надано жодних доказів на підтвердження скоєння [PERSON] адміністративного правопорушення. Таким чином, факт незаконного провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, за результатами якого на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу, встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, тому відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню в межах розгляду даної цивільної справи, яка стосується цивільно-правових наслідків незаконних дій. Вирішуючи даний спір суд також враховує, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (у разі, якщо шкода відшкодовується за наявності вини). В даному випадку шкода, спричинена незаконними рішеннями, діями чи бездіяльність державних органів, їх посадових осіб, відшкодовується державою незалежно від вини цих органів та посадових осіб, у зв`язку з чим при вирішенні даної справи не підлягає встановленню та доведенню наявність вини заподіювача шкоди. Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які та здійснювали вказане провадження. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 р., справа № 569/1799/16-ц. Отже, оскільки судовим рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс душевні страждання, був вимушений певний час доводити свою правоту у суді, що безперечно змінило його ритм життя, що відповідно свідчить про наявність моральної шкоди, що є підставою для її відшкодування державою. З огляду на встановлене слід визнати обґрунтованими доводи позивача про завдання йому моральної шкоди незаконним рішенням уповноваженої особи державного органу. Доводи представників відповідачів щодо того, що позивач не надав жодних доказів щодо завдання йому моральної шкоди та що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки, як вже зазначалось, судом скасовано постанову про адміністративне правопорушення, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, через відсутність складу адміністративного правопорушення, що свідчить про те, що позивача [PERSON] незаконно притягнуто до адміністративної відповідальності, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди, пов`язаної з необхідністю відновлення його прав. Вирішуючи спір в частині визначення розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Outcome: partial