Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

У вересні 2022 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зазначена позовна заява, за якою позивач [PERSON] просить: -встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , який помер [INFO] , понад п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме у період з 2010 року по день смерті спадкодавця [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . -визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в порядку спадкування за законом право власності на житловий будинок, загальною площею - 75,8 кв.м., житловою площею - 46,8 кв.м., допоміжна (підсобна) - 29,0 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, а саме А-1 - житловий будинок та ганок, Б-1 - вбиральня, В-1 - душ, №-1 - огорожа, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позивач зазначає, що згідно свідоцтва про смерть від 02 березня 2017 р., актовий запис № 288, помер [PERSON] , [INFO] . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач проживала з [PERSON] однією сім`єю починаючи з 2010 року, дітей або інших спадкоємців, крім неї у нього не було, вона як спадкоємець 4 черги, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Нотаріус постановою від 15 липня 2022 р. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину та повідомив, що 28 квітня 2017 року на підставі її заяви було заведено спадкову справу після померлого [PERSON] . 29 серпня 2017 року до спадкової справи надійшла заява про прийняття спадщини від імені [PERSON] . Також нотаріус зазначив, що нею була надана довідка про прописку з померлим за однією адресою, разом з тим, на підставі ст. 1264 ЦК України четверту чергу спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини та вулично-квартальний комітет не має повноважень по встановленню фактів проживання однією сім`єю. Дані підстави повинні бути підтверджені рішенням суду. Також нотаріус зазначив, що згідно відповіді наданої ОКП «Дніпродзержинське бюро технічні інвентаризації» вбачається, що право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Таким чином нотаріусом видати свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] після померлого [PERSON] не представляється можливим, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, які підтверджують факт проживання позивачки однією сім`єю разом з померлим, крім того нею не подано оригіналів документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. Позивач вказала, що вона дійсно проживала разом з померлим [PERSON] починаючи з 2010 року, що підтверджується копією домової книги, відміткою у її паспорті, актом про проживання, також ця обставина буде підтверджена показаннями свідків у процесі розгляду справи, вона особисто займалась його похованням, також право власності на житловий будинок дійсно зареєстровано за померлим [PERSON] , що підтверджується довідкою з БТІ, їй не відомо ким являється померлому [PERSON] , відповідач також за даним позовом, оскільки вона лише подала заяву про прийняття спадщини, але будь-які документи підтверджуючі родинні відносини не надала. Станом на сьогодні позивач є єдиним спадкоємцем 4 черги після смерті [PERSON] ,, вона з 2010 року проживала з ним однією сім`єю, проживає у будинку і на сьогоднішній день, та вважає за необхідне належним чином оформити свої спадкові права на житловий будинок, єдиним способом реалізував свої спадкові права є звернення до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 27 вересня 2022 року справу було призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. та клопотання про виклик та допит свідків задоволено. Також, представником позивача адвокатом Швець М.В. було подано до суду клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року, дане клопотання було задоволено, та витребувано копію спадкової справи № 28/2017 від Другої кам`янської державної нотаріальної контори, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В судове засідання представник позивача адвокат Швець М.В. та позивач [PERSON] не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Кам`янської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи Другої кам`янської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явилась, надали заяву про розгляд справи без участі їх представника. Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність позивачем факту постійного проживання зі спадкодавцем протягом п`яти років до дня відкриття спадщини, вважає що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть від 02 березня 2017 р., актовий запис № 288, помер [PERSON] , [INFO] . Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач проживала з [PERSON] однією сім`єю починаючи з 2010 року, вона як спадкоємець 4 черги, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Нотаріус постановою від 15 липня 2022 р. відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину та повідомив, що 28 квітня 2017 року на підставі її заяви було заведено спадкову справу після померлого [PERSON] . 29 серпня 2017 року до спадкової справи надійшла заява про прийняття спадщини від імені [PERSON] . Також нотаріус зазначив, що нею була надана довідка про прописку з померлим за однією адресою, разом з тим, на підставі ст. 1264 ЦК України четверту чергу спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини та вулично-квартальний комітет не має повноважень по встановленню фактів проживання однією сім`єю. Дані підстави повинні бути підтверджені рішенням суду. Також нотаріус зазначив, що згідно відповіді наданої ОКП «Дніпродзержинське бюро технічні інвентаризації» вбачається, що право власності на будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Таким чином нотаріусом видати свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок [ADDRESS] після померлого [PERSON] не представляється можливим, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, які підтверджують факт проживання позивачки однією сім`єю разом з померлим, крім того нею не подано оригіналів документів, що підтверджують право власності на спадкове майно. Як вбачається з наданих позивачем доказів, вона дійсно проживала разом з померлим [PERSON] починаючи з 2010 року, що підтверджується копією домової книги, відміткою у її паспорті, актом про проживання за зазначеною адрсою, також ця обставина була підтверджена показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] у процесі розгляду справи, З матеріалів спадкової справи вбачається, що право власності на житловий будинок дійсно зареєстровано за померлим [PERSON] , що підтверджується відповіддю ОКП «Дніпродзержинське БТІ». Таким чином, суд вважає доведеним факт того, що станом на час розгляду справи позивач є єдиним спадкоємцем 4 черги після смерті [PERSON] ,, вона з 2010 року проживала з ним однією сім`єю, проживає у будинку і на сьогоднішній день, тому має право належним чином оформити свої спадкові права на житловий будинок після смерті [PERSON] . Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України). Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, суд зауважує, що у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження №61-44149св18) Верховний суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження 61-15926св). Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність позивачем факту постійного проживання з [PERSON] на момент смерті, а тому вважає, що позов підлягає задоволенню. Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із наданими письмовими доказами. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved