Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ), [PERSON] (далі - [PERSON] ) звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - відповідач, АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просять: розірвати депозитний договір № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, стягнути з відповідача на користь позивача-1 суму вкладу у розмірі 120 000,00 грн., нараховані та невиплачені відсотки у розмірі 1 834,52 грн., відсотки за період з 02.03.2014 року по 21.10.2021 року 183 517,81 грн., залишок коштів з рахунку № [NUMBER] у розмірі 171,49 грн.; розірвати депозитний договір № SAMDN25000731918966 від 03.01.2013 року, стягнути з відповідача на користь позивача-2 суму вкладу у розмірі 120 000,00 грн., нараховані та невиплачені відсотки у розмірі 1 834,52,52 грн., відсотки за період з 02.03.2014 року по 21.10.2021 року 183 517,81 грн., залишок коштів з рахунку № [NUMBER] у розмірі 4,49 грн. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що 03.01.2013 року у м. Сімферополь між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000731918850 Вклад «Депозит+, 12 мес.» (далі - Договір № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року), на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] ним було внесено 120 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 3 від 02.01.2013 року; процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних. Відповідно до Додаткової угоди від 03.01.2013 року до договору № SAMDN25000731918850, укладеної між ним та АТ КБ «ПриватБанк» 03.01.2013 року, банк збільшив процентну ставку за вкладом на 2% річних, які [PERSON] доручив банку перераховувати на бонусний рахунок «Бонус Плюс». У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок [PERSON] було заблоковано банком, нарахування відсотків припинено. З метою отримання доступу до належних йому коштів та нарахованих за ними відсотків він звертався до банку з вимогами поновити доступ до рахунку, але ці вимоги банком не були виконані. Отже, з 2014 року доступ до вкладу було заблоковано відповідачем, а його звернення до банку залишено без задоволення. 21.09.2021 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій повідомив про розірвання Договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, а також просив повернути суму вкладів та виплатити проценти. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] зазначає, що 03.01.2013 року у м. Сімферополь між нею та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000731918966 Вклад «Депозит+, 12 мес.» (далі - Договір № SAMDN25000731918966 від 03.01.2013 року), на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] нею було внесено 120 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 4 від 02.01.2013 року; процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних. Відповідно до Додаткової угоди від 03.01.2013 року до договору № SAMDN25000731918966, укладеної між нею та АТ КБ «ПриватБанк» 03.01.2013 року, банк збільшив процентну ставку за вкладом на 2% річних, які [PERSON] доручила банку перераховувати на бонусний рахунок «Бонус Плюс». У зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунок [PERSON] було заблоковано банком, нарахування відсотків припинено. З метою отримання доступу до належних їй коштів та нарахованих за ними відсотків вона зверталася до банку з вимогами поновити доступ до рахунку, але ці вимоги банком не були виконані. Отже, з 2014 року доступ до вкладу було заблоковано відповідачем, а її звернення до банку залишено без задоволення. 21.09.2021 року вона звернулася до відповідача із заявою, в якій повідомила про розірвання Договору № SAMDN25000731918966 від 03.01.2013 року, а також просила повернути суму вкладів та виплатити проценти. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2021 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.10.2021 року виділено позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору та стягнення коштів в окреме провадження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2021 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів, та судове засідання у справі призначено на 31.08.2022 року. 30.08.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача- адвоката Бригинець А. А. надійшла заява про відкладення судового засідання. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 31.08.2022 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 02.11.2022 року. 20.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Бригинець А. А. надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи в спрощеному провадженні, у якій зазначено, що розгляд справи повинен проводитися за правилами загального позовного провадження, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вимагають проведення підготовчого судового засідання для повного та всебічного встановлення обставин справи. При цьому ціна позову перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже, справа не є малозначною. 21.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Бригинець А. А. надійшла заява про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» (далі - ТОВ «ФК «ФІНІЛОН»). Заява мотивована тим, що від 17.11.2014 року між АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» укладено Договір про переведення боргу. Додатком № 1 від 18.11.2014 року до Додаткової угоди до Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року визначено перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, відповідно до яких здійснено переведення боргу на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», у тому числі, за договором банківського вкладу № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, стягнення грошових коштів за яким є предметом спору у даній справі, а тому ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» несе відповідальність перед позивачем за неповернення вкладу. 21.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Бригинець А. А. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому остання проти позову заперечувала, зазначаючи, що АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе жодних зобов`язань за договором № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, оскільки ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» є новим боржником за вказаним договором на підставі Договору про переведення боргу від 17.11.2014 року, відтак, АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у справі. Посилається на те, що [PERSON] 27.07.2015 року було подано до банку заяву про розірвання договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, отже, договір розірвано з 14.08.2015 року на підставі заяви позивача. При цьому представник АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17, зазначив, що позивачем неправильно здійснено розрахунок відсотків за вкладом, які підлягають стягненню, оскільки договір вкладу було достроково розірвано на підставі заяви вкладника, а отже з дня розірвання договору банківського вкладу будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад відсутні. 29.09.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дігунова Д. А. надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що доводи викладені відповідачем у відзиві є необґрунтованими. Вважає, що АТ КБ «Приватбанк» є належним відповідачем у справі, оскільки [PERSON] не надавав банку згоди на переведення боргу перед ним будь-кому, у тому числі, ТОВ «ФК «ФІНІЛОН». При цьому платіжних документів, які б підтверджували перерахування банком ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» коштів для виконання зобов`язань банка перед [PERSON] , банком не надано. Посилається на те, що Умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ «Приватбанк», ним не підписувалися, отже, вони не є складовою частиною депозитного договору. Звертає увагу на те, що договір № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року не є розірваним, оскільки заява [PERSON] не відповідає вимогам, встановленим для її оформлення, відтак, позивач має право на стягнення відсотків й пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 01.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дігунова Д. А. надійшла заява про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду, в якій представник позивача просив здійснювати розгляд справи за його відсутності. 02.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дігунова Д. А. надійшла заява із запереченнями проти залучення до участі у справі ТОВ «ФК «ФІНІЛОН». 02.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Штронди А.М. надійшла заява про розгляд заяв АТ КБ «Приватбанк» без участі представника відповідача. 03.11.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Бригинець А. А. надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача зазначає, що доводи позивача про нікчемність договору про переведення боргу є необґрунтованими, оскільки висновки у цій частині базуються на неправильному застосуванні норм матеріального права (ст. ст. 520, 654, 1059 ЦК України). При цьому відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Щодо вимог про розірвання договору банківського вкладу, який є предметом спору, зазначає, що такі не підлягають задоволенню, оскільки договір розірвано на вимогу вкладника. Крім того, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до вимоги позивача щодо нарахування відсотків на депозитний вклад, так як до позовної вимоги про стягнення процентів за депозитним договором, які нараховуються на вклад, застосовується загальна позовна давність у три роки. Отже, з моменту звернення [PERSON] до банку 27.07.2015 року із заявою про розірвання договору (заява зареєстрована банком 12.08.2015 року) розпочався перебіг строку позовної давності. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів за правилами загального позовного провадження відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року клопотання представника відповідача про залучення до участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів задоволено; залучено до участі у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» (далі - третя особа, ТОВ «ФК «ФІНІЛОН»). Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 02.11.2022 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву; відповідь на відзив; заяву про закриття підготовчого провадження; заперечення на відповідь на відзив; та, у зв`язку із залученням третьої особи, на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 06.03.2023 року. 03.03.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Дігунова Д. А. надійшли письмові пояснення з долученням судової практики Верховного Суду. В судове засідання 06.03.2023 року з`явились представник позивача та представник відповідача. Представник третьої особи в судове засідання 06.03.2023 року не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в тому числі, шляхом направлення листа на електронну пошту. Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності третьої особи. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що 03.01.2013 року у м. Севастополі між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN25000731918850 Вклад «Депозит+, 12 мес.», на виконання умов якого, на рахунок № [NUMBER] було внесено 120 000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 3 від 02.01.2013 року; процентна ставка за вказаним договором становить 18% річних. Відповідно до Додаткової угоди від 03.01.2013 року до договору № SAMDN25000731918850, укладеної між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» 03.01.2013 року, банк збільшив процентну ставку за вкладом на 2% річних, які [PERSON] доручив банку перераховувати на бонусний рахунок «Бонус Плюс». Відповідно до п.1 договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року виплата суми нарахованих процентів проводиться щомісячно. У п. 3 договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року визначено, що у випадку, якщо по закінченні строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Правова природа договору банківського вкладу розкрита законодавцем у ч. 1 ст. 1058 ЦК України. Як визначено у ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Отже, в силу ст. ст. 1058, 1061 ЦК України та умов укладеного сторонами договору банківського вкладу відповідач, крім суми вкладу, зобов`язаний виплатити позивачу нараховані на нього проценти. За правилами ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). За визначенням, яке наведене у ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Як встановлено у ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). З наведеною нормою кореспондується п. 1.2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 року № 516 (надалі - Положення № 516), яким передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Згідно п. 2.4 Положення № 516, за договором банківського вкладу одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором. Статтею 1064 ЦК України встановлено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. За приписами п. 1.4. Положення № 516 залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно п. 3.3. Положення № 516, за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину та нараховані проценти на першу вимогу вкладника. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу (депозиту) та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, коли це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. У разі невиконання (неналежного виконання) банком вимоги вкладника про повернення вкладу (депозиту) або його частини (документ на переказ/заява про повернення коштів тощо) /далі - вимога/ банк зобов`язаний: прийняти вимогу шляхом проставлення на ній: дати отримання, підпису уповноваженої особи, відбитка штампа банку та видачі вкладнику письмового повідомлення про невиконання (неналежне виконання) цієї вимоги із зазначенням причини, дати взяття вимоги на облік, дати видачі повідомлення, прізвища, ім`я та по батькові уповноважених осіб і відбитка печатки банку; взяти вимогу на облік за відповідним позабалансовим рахунком. Банк зобов`язаний виконати вимогу відповідно до умов договору банківського вкладу. Після виконання вимоги банк списує вимогу з відповідного позабалансового рахунку. Пунктом 3.4. Положення № 516 встановлено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу (депозиту) у розмірі, який установлюється в договорі банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, то банк зобов`язаний виплатити їх в розмірі облікової ставки Національного банку України. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклад (депозит) на вимогу, якщо інше не встановлено договором. У разі зменшення банком розміру процентів на вклад (депозит) на вимогу новий розмір процентів застосовується до вкладу (депозиту), унесеного до повідомлення вкладника про зменшення процентів, через один місяць з часу надсилання відповідного повідомлення, якщо інше не встановлено договором. Отже, в даному випадку між позивачем та відповідачем мало місце укладення договору банківського вкладу № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, який містить всі істотні умови. На виконання вказаного договору [PERSON] вніс грошові кошти на вкладний рахунок, відкрий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у розмірі 120 000,00 грн., що підтверджується копією квитанції № 3 від 02.01.2013 року (а. с. 9). 27.07.2015 року [PERSON] направив ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове розірвання договору банківського вкладу (депозиту) № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року та повернення коштів, в якій просив вважати розірваним Договір № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, повернути сплачені ним грошові кошти у розмірі 120 000,00 грн, повернути недоплачені відсотки за договором у розмірі 32 100,00 грн, здійснити перерахування коштів на вказаний ним у заяві рахунок. Зазначена заява зареєстрована ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.08.2015 року (а. с. 100-101). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 року у справі № 6-247цс14 зроблено висновок про те, що повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження повернення позивачу суми вкладу та виплати нарахованих відсотків за договором банківського вкладу № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року не надав. 15.04.2014 року був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до ст. 3 якого, територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20.03.2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення України», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі, інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно п. 5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі, ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Отже, після окупації АРК та міста Севастополя відокремлені підрозділи ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мали правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність. Натомість, закриття відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не є правовою підставою для невиконання відповідачем зобов`язань за договором № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, оскільки вказаний договір був укладений [PERSON] з ПАТ КБ «Приватбанк», а не з відокремленими підрозділами останнього. Відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку. Аналізуючи викладене, суд вважає, що невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення сум банківського вкладу та сплати процентів є порушенням умов укладеного зі [PERSON] договору та вимог чинного законодавства України. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року у розмірі 120 000,00 грн, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо стягнення відсотків за користування банківським вкладом у розмірі 1 834,52 грн. та залишку коштів на рахунку у розмірі 171,49 грн суд зазначає наступне. Так, Договір № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року було розірвано за ініціативою позивача з 14.08.2015 року (через 2 дні з моменту отримання банком заяви позивача про розірвання договору (12.08.2015 року). Відповідно до Договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року сторони погодили процентну ставку на дату вкладу 18% річних. Згідно з Додатковою угодою від 03.01.2013 року до договору Договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року сторони погодили збільшення процентної ставки на 2% річних. У п. 2 Договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року сторони погодили, що у випадку, коли клієнт бажає повернути частину вкладу, зобов`язання сторін за вкладом припиняються і вклад повертається клієнту, а на решту суми за бажанням клієнта оформляється новий вклад. До відзиву на позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» було долучено, зокрема, договір про переведення боргу № б.н. від 17.11.2014 року, додаткову угоду до договору про переведення боргу № б.н. від 18.11.2014 року, витяг з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга № б.н. от 17.11.2014», довідку АТ КБ «Приватбанк» від 01.09.2022 року. Зазначеними документами, які є належними доказами на підставі положень статті 77 ЦПК України, встановлено, що на момент переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» сума коштів за зобов`язанням перед [PERSON] становила у тому числі 1 834,52 грн. нарахованих відсотків по вкладу, та 171,49 грн. - залишок коштів на рахунку, які підлягають стягненню на користь позивача. З огляду на зазначене, обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами, є позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача нарахованих відсотків по вкладу, які не були виплачені позивачеві, у сумі 1 834,52 грн. та 171,49 грн. - залишок коштів на рахунку. Щодо позовних вимог [PERSON] про розірвання договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, то такі не підлягають задоволенню з огляду на таке. Згідно із ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. [PERSON] реалізував своє право на розірвання договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, направивши на адресу банку заяву про розірвання договору та повернення коштів від 27.07.2015 року. Оскільки вказана заява [PERSON] зареєстрована ПАТ КБ «ПриватБанк» 12.08.2015 року, то договір вважається розірваним через 2 дні з моменту отримання банком заяви про розірвання договору та повернення коштів, тобто 15.08.2015 року. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує договірних правовідносин. Тобто, з моменту розірвання договору банківського вкладу відсотки, передбачені умовами договору № SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року, не нараховуються. У постанові Верховного суду від 24 травня 2023 року у справі № 756/420/17 (провадження № 61-18833св21) зазначено, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (ч. 3 ст. 651 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20). Отже, позовні вимоги [PERSON] про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» відсотків за період з 15.08.2015 року по 21.10.2021 року у розмірі 183 517,81 грн. задоволенню не підлягають. У запереченні на відповідь на відзив представником АТ КБ «Приватбанк» - адвокатом Бригинець А. А. заявлено клопотання про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] про стягнення відсотків за період з 02.03.2014 року по 21.10.2021 року. Поняття позовної давності законодавець розкрив у ст. 256 ЦК України, яка визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки позовна вимога [PERSON] про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на його користь відсотків за період з 15.08.2015 року по 21.10.2021 року є необґрунтованою, підстав для застосування строку позовної давності до цієї позовної вимоги у суду немає. Разом з тим, суд вважає за можливе засотувати строк позовної даності до позовних вимог про стягнення відсотків за період з 02.03.2014 року по 14.08.2015 року. Відтак, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку із застосуванням строку позовної давності. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ним та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» укладено договір, за умовами якого товариство стало боржником, у тому числі, і за договором, укладеним із [PERSON] , який є предметом спору, зважаючи на наступне. Як зазначено у договорі від 17.11.2014 року, укладеному між ПАТ КБ «ПриватБанк» з ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», про переведення боргу, з додатковою угодою до нього від 18.11.2014 року, на підставі згоди кредиторів, отриманої ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною цього договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить, а ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, що виникли на підставі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно з переліком (додаток № 1). Зобов`язання по виплаті грошових коштів, які переводяться на ТОВ «ФК «Фінілон», виникли з депозитних договорів та договорів банківського обслуговування (додаток № 1), які укладені структурними підрозділами ПАТ КБ «ПриватБанк», що здійснюють діяльність на території АР Крим (т. 1 а. с. 158 - 160). Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 01.09.2022 року, АТ КБ «ПриватБанк» підтверджує виконання банком в повному обсязі зобов`язань щодо перерахування на рахунки ТОВ ФК «ФІНІЛОН» грошових коштів [PERSON] , відповідно до договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 року та витягу з електронного додатку до цього договору. Сума коштів, зазначена у витягу з електронного додатку, включає, зокрема, нараховані проценти по вкладу на дату переведення боргу (а. с. 99). Відповідно до витягу з електронного додатку, розмір грошових коштів, які підлягають до сплати боржником кредитору [PERSON] за договором SAMDN25000731918850 від 03.01.2013 року складає 120 000 грн (а. с. 98). Як визначено у скріншоті оголошення на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з анексією АР Крим і зупиненням діяльності банка на цій території в розділі 1.1.7 «Додаткові положення» Умов та правил надання банківських послуг внесені зміни про порядок взаємодії за договорами клієнта з банком. У разі невиконання клієнтом обов`язків, передбачених п. 1.1.7.59 цих Умов та правил, подальша взаємодія по договору клієнта з банком буде здійснюватися з ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 32. У разі незгоди клієнта з переводом боргу, свої письмові заперечення клієнт направляє банку в строк до 15.02.2015 року. Ненадання клієнтом заперечень у вказаний в цьому пункті строк підтверджує здійснення банком переводу боргу за договором клієнта на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» зі згоди клієнта (а. с. 96). Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). Як слідує зі змісту ст. ст. 520, 521 ЦК України, при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» відповідачем не надано, а тому, саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за вказаним вище договором банківського вкладу та належним відповідачем у цій справі. Посилання представника відповідача на витяг з електронного додатку та довідки про перерахування на рахунки ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» належних [PERSON] грошових коштів не звільняють відповідача від обов`язку з повернення отриманих ним від позивача грошових коштів, оскільки для кредитора не має жодного правового значення отримання чи неотримання від попереднього боржника новим боржником грошових коштів як виконання зобов`язань за договором переведення боргу, укладеним без його згоди, та вказані домовленості стосуються виключно сторін, визначених у самому договорі, якою не є і не може вважатися позивач. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України (далі - ПК України), яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (ст. 165 ПК України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено у ст. 164 ПК України. Відповідно до пп. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі -ПДФО) включаються, зокрема, пасивні доходи (крім зазначених у п. п. 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 ПК України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 ПК України. Згідно п. п. «а» п. п. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім: а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю; б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Відповідно до п. п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 ПК України, податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п. п. 14.1.180 ПК України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV ПК України. При цьому, відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену у ст. 167 ПК України. Відповідно абзацу «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до ПК України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати(перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», то судовий збір, який підлягав сплаті за подання позову, стягується з відповідача в дохід держави. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (40%), то в дохід держави за рахунок відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 220,06 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial