Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначив, що 17 листопада 2018 року між відповідачами укладено договір дарування житлового будинку [ADDRESS] . Посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач стверджує, що вказаний договір є фіктивним, оскільки його було укладено з метою ухилення відповідачки [PERSON] від боргових зобов`язань перед позивачем, а тому, останній просив визнати недійсним зазначений договір (т.с. 1, а.с. 98 - 104). 27 вересня 2022 року судом отримано заяву представника позивача про зменшення позовних вимог та визнання недійсним договору дарування від 17 листопада 2018 року в частині дарування між відповідачами 1/6 і 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 138 - 139). Ухвалою суду від 27 вересня 2022 року прийнято до розгляду заяву представника позивача від 20 вересня 2022 року про зменшення позовних вимог (т.с. 1, а.с. 143). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позов у якому він заперечив щодо вимог позову, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладений відповідно до вимог цивільного законодавства; вказуючи на безпідставність позовних вимог, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову; також, представник відповідачки заявив про застосування строків позовної давності який закінчився 18 листопада 2021 року (т.с. 1, а.с. 147 - 150). Представником позивача надано відповідь на відзив у якому він не погодився із запереченнями відповідачів та зазначила, що позивачем не пропущено строк позовної давності, який є продовженим відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (т.с. 1, а.с. 229 - 236, т.с. 2, а.с. 1 - 4). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. За змістом договору дарування житлового будинку від 17 листопада 2018 року укладеного між [PERSON] і [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку, вбачається, остання отримала від [PERSON] в дар 1/6 і 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 124 - 126). Вирішуючи справу по суті, суд виходить з наступного. Норма частини першої статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із нормою частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Натомість, під час розгляду справи із наданим позивачем на підтвердження своїх вимог, судом встановлено, що 31 серпня 2018 року [PERSON] було написано лист і пояснювальну записку про безпідставне отримання від ТОВ «Еколан інгредієнти» грошових коштів на загальну суму 610 966 гривень 32 копійки та зобов`язання [PERSON] повернути вказані грошові кошти (т.с. 1, а.с. 183, 184 - 185). Тобто, спірний договір дарування вчинено між сторонами після усвідомлення відповідачкою [PERSON] , що вона має обов`язок повернути товариству безпідставно передані їй грошові кошти в сумі 610 966 гривень 32 копійки. Відповідно до норм статті 203 ЦК України: -зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; -правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Норма частини першої статті 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Також, за наслідками безпідставного перерахування позивачем відповідачці [PERSON] грошових коштів у сумі 610 966 гривень 32 копійки, постановлено рішення Господарського суду Київської області від 19 серпня 2021 року про їх стягнення з [PERSON] на користь товариства з урахуванням повернення частини коштів у сумі 51 187 гривень 59 копійок (т.с. 1, а.с. 23 - 26). Зокрема, вказаним судовим рішенням встановлено, що «позивачем було перераховано на користь відповідача грошові кошти в період з травня 2017 року по червень 2018 року в загальній сумі 610 966,32грн що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями платіжних доручень та витягами з банківських виписок» (абзац № 31 мотивувальної частини зазначеного рішення). Тобто, безпідставність перерахування позивачем відповідачці [PERSON] грошових коштів у сумі 610 966 гривень 32 копійки, достовірно встановлено рішенням суду яке набрало законної сили. У зв`язку із цим, суд керується нормою частини четвертої статті 82 ЦПК України відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, враховуючи той факт, що спірний договір дарування було вчинено [PERSON] після перерахування їй позивачем грошових коштів у період з травня 2017 року по червень 2018 року в загальній сумі 610 966 гривень 32 копійки, суд приходить до висновку, що волевиявлення відповідачки [PERSON] , як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона подарувала своїх дочці належні їй частини нерухомого майна з метою уникнення негативних правових наслідків у випадку необхідності повернення або примусового стягнення з неї безпідставно набутих нею від товариства грошових коштів в загальній сумі 610 966 гривень 32 копійки. Як наслідок, зазначений договір дарування від імені [PERSON] не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зокрема, суд переконаний у тому, що спірний договір дарування вчинено відповідачкою [PERSON] з метою збереження вказаних частин нерухомого майна у фактичному володінні відповідачки [PERSON] шляхом дарування належних їй частин нерухомого майна члену своєї сім`ї - своїй неповнолітній дочці з метою уникнення можливого стягнення на належні їй частки нерухомого майна у зв`язку із необхідністю повернення або примусового стягнення з неї безпідставно набутих нею від товариства грошових коштів в загальній сумі 610 966 гривень 32 копійки. За приписами норми частини другої статті 234 ЦК України, фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки, волевиявлення відповідачки [PERSON] , як учасника правочину не було вільним і не відповідало її внутрішній волі та вона подарувала належні їй частки нерухомого майна з метою уникнення негативних правових наслідків у випадку необхідності повернення або примусового стягнення з неї безпідставно набутих нею від товариства грошових коштів в загальній сумі 610 966 гривень 32 копійки і зазначений договір дарування в цій частині не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, суд приходить до висновку, що укладення між відповідачами правочину прямо суперечить нормам статей 203 і 234 ЦК України. Отже, враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що укладення між відповідачами договору від 17 листопада 2018 року дарування 1/6 і 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] - є порушенням норм статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 215 і частини другої статті 234 ЦК України, існує підстава його недійсності. Одночасно, суд не приймає до уваги і відхиляє заперечення відповідачів щодо правомірності укладення спірного договору дарування, оскільки відповідачка [PERSON] виявила бажання подарувати належні їй частини нерухомого майна своїй дочці саме після того, як нею було безпідставно отримано від товариства грошові кошти в загальній сумі 610 966 гривень 32 копійки. Крім того, з урахуванням норми частини четвертої статті 82 ЦПК України та оцінкою як доказів наданих позивачем на підтвердження своїх вимог листа і пояснювальної записки [PERSON] від 31.08.2018 року, суд звертає увагу на таке. Так, рішенням Господарського суду Київської області від 19 серпня 2021 року не визнано недійсними і/або неправомірними лист і пояснювальну записку [PERSON] від 31.08.2018 року. У своєму рішенні господарський суд лише послався на відсутність доказів того, що вказані документи було підписано саме [PERSON] (абзац № 26 мотивувальної частини зазначеного рішення). Проте, відсутність у господарського суду таких доказів не свідчить про те, що [PERSON] не підписувала вказані документи. Навпаки, у випадку коли [PERSON] не підписувала цих документів, саме вона зобов`язана довести, що вона їх не підписувала, а не інша особа має доводити, що вказані документи підписано [PERSON] .. Тобто, відповідно до частин першої статті 81 ЦПК України, саме [PERSON] повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень. Отже, саме [PERSON] в силу наведеної норми цивільного процесуального закону, зобов`язана довести суду ту обставину, що вона не підписувала лист і пояснення від 31 серпня 2018 року. Одночасно, в даному випадку суд виходить із встановленої частиною першою статті 204 ЦК України презумпції правомірності правочину. Так, застосовуючи відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України аналогію закону, лист і пояснювальну записку [PERSON] від 31.08.2018 року суд вважає правомірними, оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та вони не визнані судом недійсними. В даному випадку, саме на сторону відповідача покладено обов`язок довести суду обставини на які він посилається у своїх запереченнях, у тому числі, саме відповідач має довести суду той факт, що [PERSON] не підписувала вказаних документів. Проте, заперечуючи факт підписання [PERSON] листа і пояснювальної записки від 31.08.2018 року, відповідач не заявив клопотання про проведення відповідної почеркознавчої експертизи для доведення цього факту. Також, слід врахувати, що відповідно до частини третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи. Однак, сторона відповідача не скористалась таким процесуальним правом і не надала суду доказів того, що [PERSON] не складала і не підписувала лист і пояснювальну записку від 31.08.2018 року. Стосовно заяви представника відповідача щодо спливу строків позовної давності, суд зважає на таке. Норми статей 256 і 257 ЦК України передбачають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положения» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Надалі дію карантину було неодноразово продовжено на всій території України. Оскільки, від 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину. У зв`язку із цим, суд вважає, що трирічний строк позовної давності не пропущений оскільки станом на час подання позовної заяви в липні 2022 року, такий строк був продовжений в силу закону. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. При цьому, на підставі пункту першого частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати пов`язані із розглядом справи у вигляді сплачених позивачем сум судового збору слід покласти на кожного із відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved