Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить встановити земельний сервітут відносно частини земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233, площею 0,0346 га, яка належить на праві власності [PERSON] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування, терміном дії сервітуту - з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що він згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 10.12.2015 та Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.12.2015 придбав у [PERSON] житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] та відповідну земельну ділянку під цим будинком. Між продавцем [PERSON] та власником сусідньої земельної ділянки було укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Відповідно до Договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015, укладеного між [PERSON] (власником) та [PERSON] (сервітуарієм) власник надає сервітуарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим номером 4610600000:01:002:0233, яка належить власнику. У зв`язку з тим, що змінився власник будинок володіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на прохід та проїзд до яких був укладений зазначений Договір від 15.04.2015, виникла необхідність переукласти договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу зі збереженням умов сервітуту, які були встановлені для [PERSON] . Згідно висновку експерта №10 технічна можливість у влаштуванні проїзду на земельні ділянки кадастрові номери: 4610600000:01:002:0242, 461060000:01:002:0243, 461060000:01:002:0244, 4610600000:01:002:0245, 461060000:01:002:0246, 461060000:01:002:0247, 461060000:01:002:0248 на [ADDRESS] з інших сторін цих земельних ділянок та до блокованих індивідуальних житлових котеджів №3Є, №Е, 3Д, 3Г, 3В, 3Б, 3А на [ADDRESS] - відсутня, так як не буде відповідати вимогам нормативно правових актів в будівництві, а саме пунктах 6.1.27 та 15.3.1 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування та забудова територій». Він неодноразово звертався до відповідача із пропозицією переукласти Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці від 15.04.2015, однак всі його пропозиції були проігноровані. З таких підстав, змушений звертатись до суду з даним позовом для захисту своїх прав. Процесуальні дії суду. Ухвалою суд від 20.02.2020 позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Призначено відкрите підготовче засідання на 16.03.2020. Ухвалою суду від 16.03.2020 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 10.04.2020. 21.05.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву. Позов заперечує через його безпідставність. Стверджує, що позивач неправильно трактує норму закону, а саме ч.1 ст.101 ЗК України, якою передбачено, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлено земельний сервітут, до іншої особи, оскільки таке положення стосується його як власника, та суперечить ч.2 ст.101 ЗК України, якою передбачено, що земельний сервітут не може бути предметом купівлі-продажу, застави та не може передаватися будь-яким способом особою, в інтересах якої цей сервітут встановлено, іншим фізичним та юридичним особам. Наведене свідчить, що набуття права власності позивачем на житловий будинок та земельну ділянку шляхом їх купівлі-продажу у [PERSON] не мають жодного відношення до згаданого земельного сервітуту, встановленого договором від 15.04.2015. Крім цього, вважає, що висновок експерта, на який посилається позивач, не можна брати до уваги, оскільки у такому експерт покликається на нормативний акт, який на час подання позовної заяви до суду втратив чинність. Зазначає, що у згаданому висновку, судовий експерт виходив виключно з міркувань можливого проектування та будівництва проїздів для громадських (суспільних) потреб, а не для встановлення сервітуту. Позивачем не надано суду схеми із зазначенням розмірів а розташування конкретного визначеної частини його ділянки, на якій слід встановити сервітут. Стверджує, що спірна земельна ділянка, яка є його приватною власністю, не призначена для громадських потреб та будівництва проїздів, доріг чи вулиць,така не є власністю громади. З урахуванням того, що з аналогічними позовами до Дрогобицького міськрайонного суду уже звертались та продовжують звертатись інші власники котеджів (всього 13), то його ділянка перетвориться на загальну громадську дорогу і вулицю, що є неприпустимим. Ним розроблено проект на будівництво багатоквартирного житлового будинку на цій ділянці. Встановлення такої кількості сервітутів унеможливить реалізацію цього проекту та використання земельної ділянки за її цільовим призначенням, що нанесе йому значні збитки. 07.04.2020 позивач подав до суд клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 1600 грн. 17.06.2020 позивачем подано до суд відповідь на відзив. На підставі ухвали суду від 18.06.2020 по даній справі призначено судову будівельну експертизу, проведення якої доручено експертній установі - Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, провадження в справі зупинено на час проведення експертизи. 05.03.2023 на адресу суду надійшов висновок експерта №5246 від 09.12.2022. Ухвалою суду від 05.01.2023 провадження в справі відновлено. Представник позивача позов підтримав, з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволдити. Представник відповідача позов заперечив, покликаючись на обставини, викладені у відзиві, просить в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задоволити. Суд встановив: Вимогами ст.ст.13,81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що у випадку ухвалення рішення по суті спору органом, якому прямо не властива судова функція, ч.1 ст.6 Конвенції підлягатиме застосуванню у разі, якщо таке рішення підлягає подальшому контролю з боку «судового органу, який має повну компетенцію» (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»). Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У п. 3 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» визначено, що кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і одержати відповідь суду. В умовах дії такого принципу суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору. Водночас у п.42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип незалежного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються. Необхідність зазначення в судових рішення чіткого обґрунтування результатів оцінки доказів передбачена й у ст.263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, суд повинен зазначити мотиви його прийняття чи відмови у прийнятті. Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Частиною 4 ст.13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст.41). Згідно із ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Відповідно до ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Як сторонами визнано та не заперечується, [PERSON] належить земельна ділянка розміром 0,0346 га, за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 4610600000:01:002:0233. 15.04.2015 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Згідно умов зазначеного договору сервітут встановлено для забезпечення можливості [PERSON] здійснювати прохід та проїзд по земельній ділянці з кадастровим номером 4610600000:01:002:0233, яка належить [PERSON] . Термін дії сервітуту - з дати державної реєстрації права земельного сервітуту і до 12.04.2064. Встановлення сервітуту за даним Договором є безоплатним. Договір припиняється в разі закінчення терміну дії земельних сервітутів, а також в разі його дострокового розірвання за згодою сторін шляхом укладення відповідної угоди. 10.12.2015 на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку та Договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,0178 га, кадастровий номер 4610600000:01:002:0246 за вищевказаною адресою. Відповідно до вимог статей 98 та 100 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Згідно із частиною 1 статті 101 ЗК України та статті 403 ЦК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи. Отже, земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК). В свою чергу, у пункті 22-2 постанови пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» міститься роз`яснення про те що, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи №5246 від 09.12.2022 проектні рішення в проектній документації, на підставі якої проведено будівництво зблокованих індивідуальних житлових будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (в т.ч. з влаштуванням доїздів і проїздів до цих земельних ділянок та будинків) на [ADDRESS] не відповідають вимогам чинного законодавства України, а саме: не забезпечена вимога безперешкодного доступу до земельних ділянок на весь період експлуатації побудованих на них житлових будинків. При розробленні проектної документації на будівництво зблокованих індивідуальних житлових будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] (в т.ч. з влаштуванням доїздів і проїздів до цих земельних ділянок та будинків) на [ADDRESS] була можливість улаштувати проїзд до цих ділянок та будинків в межах земельних ділянок, в тому числі й з кадастровим номером 4610600000:01:002:0246 з дотриманням вимог державних будівельних норм України. На час проведення експертизи можливі чотири варіанти встановлення сервітуту про право доїзду та доходу власників будинків [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] на [ADDRESS] та земельних ділянок в тому числі й земельної ділянки позивача - з кадастровим номером 4610600000:01:002:0246 до свого будинку та земельної ділянки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог позивача, оскільки вищевказаним висновком експертизи спростовано твердження позивача про неможливість облаштування проходу та проїзду до належної йому земельної ділянки та житлового будинку, розташованого на такій в інший спосіб, ніж через земельну ділянку відповідача. Крім цього, суд звертає увагу, що такі твердження позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі й на те, що вказаний земельний сервітут є найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки - [PERSON] , а тому в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи вищенаведене, а саме те, що в задоволенні позову судом відмовлено, клопотання позивача про компенсацію судових витрат задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed