Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] через свого представника адвоката Збіглей І.В. звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Офісу Великих платників податків Державної фіскальної служби в якому просив суд: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом безумовного списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України у якості відшкодування завданих збитків на користь [PERSON] суму завданих збитків у загальному розмірі 38 077, 76 грн., які складаються з трьох відсотків річних за користування чужими коштами - 17033, 94 грн. та інфляційного збільшення - 21 043, 82 грн.; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом безумовного списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України у якості відшкодування завданих збитків на користь [PERSON] судові витрати, що складаються із витрат по сплаті судового збору та професійної правничої допомоги. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020р. було частково задоволено його клопотання про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21.01.2020р. Тобто, було скасовано арешт грошових коштів в іноземній валюті у сумі 14000 доларів США, грошових коштів в іноземній валюті в сумі 3700 доларів США, грошових коштів у національній валюті у сумі 226 000 грн., грошових коштів в іноземній валюті в сумі 101 долар США та 15 Євро, грошових коштів у національній валюті в сумі 12698,00 грн. Зберігачем тимчасово вилучених коштів був Офіс Великих платників податків Державної фіскальної служби, якому було направлено лист про повернення коштів. Однак, вилучені кошти після одержання Офісом Великих платників податків Державної фіскальної служби листа не повертались. Адвокат позивача звернувся до Київського райсуду м. Харкова із скаргою про вжиття заходів судового контролю щодо ухвали про повернення коштів, у задоволенні якої було відмовлено. 30.12.21 року Київський райсуд м. Харкова розглянув заяву позивача про роз`яснення ухвали суду від 11.11.2020 року та роз`яснив, що тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучено, а саме [PERSON] . Повторно у січні 2021 року адвокат позивача подав до Офісу Великих платників податків Державної фіскальної служби клопотання про повернення тимчасово вилученого майна. Однак, кошти не були повернуті. У зв`язку з цим, позивач був вимушений звернутися до Офісу бізнес-омбудсмена із скаргою на протиправні дії Офісу Великих платників податків Державної фіскальної служби та до прем`єр-міністра України про неповернення грошових коштів власнику. Рішенням Бізнес-омбудсмена від 06.08.2021р. скаргу позивача було визнано обґрунтованою та рекомендовано Офісу Великих платників податків Державної фіскальної служби вжити невідкладних заходів щодо повернення коштів за рішенням суду. Кошти були повернуті в іноземній валюті 16.08.21р., а 20.08.21р. у національній валюті. Зазначив, що Офіс Великих платників податків Державної фіскальної служби утримував його кошти без законних на те підстав, чим завдав позивачу збитків від знецінення коштів через інфляцію. Вважає, що має право на відшкодування збитків в порядку ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 08.09.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду у підготовче засідання. Судом було запропоновано відповідачам скористатися правом на подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали суду. 17.01.2022 року до суду надійшов відзив від Відповідача-1 Державної казначейської служби України(далі- Казначейство), в якому відповідач заперечує вимоги позивача зазначаючи, що Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема Положенням про Державну казначейську службу України. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди йому не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, юридичною особою і тому відповідає лише за своїми зобов`язаннями та не відповідає за зобов`язаннями чи бездіяльність Офісу Великих платників податків Державної фіскальної служби. Вважають стягнення коштів з Казначейства необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Просили позов залишити без задоволення. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України Відповідач -2 Офіс Великих платників податків Державної фіскальної служби не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що Відповідач -2 у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Ухвалою суду від 18.01.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні 03.03.2023 року позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. В подальшому у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, були повідомленні про дату, час, та місце розгляду справи. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для відкладення судового засідання, та вважає за необхідне здійснювати судовий розгляд цивільної справи за відсутності належним чином повідомлених сторін, та ухвалити рішення у справі на підставі наданих до суду доказів, доводів та обґрунтувань сторін, що буде узгоджуватися з принципом змагальності та диспозитивності цивільного процесу. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ухвалою слідчого-судді Київського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2020 року скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 по справі №761/1612/20, на майно, що тимчасово вилучене 19 грудня 2019 року під час обшуку за адресою: м. Київ, вул. Крайня, 13, АГК «Супутник-3», гаражний бокс [NUMBER] , а саме: грошових коштів в іноземній валюті в сумі 14000 доларів СЩА, грошових коштів в іноземній валюті в сумі 3700 доларів США, грошових коштів в національній валюті в сумі 226 000 грн., грошових коштів і іноземній валюті в сумі 101 долар США та 15 євро, грошових коштів в національній валюті в сумі 12698,00 грн. (а.с.9-12). 15 грудня 2020 року позивач, через свого представника адвоката Збіглей І.В. подав до Офісу Великих платників податків ДФС клопотання про повернення тимчасово вилученого майна на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року, яке не було розглянуто. Повторно 12.01.2021 року адвокат позивача - Збіглей І.В. звернувся до Офісу Великих платників податків ДФС з клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року, яке також не було розглянуто. У зв`язку з бездіяльністю щодо неповернення вилученого майна на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року, Офісом Великих платників податків ДФС, позивач через свого представника звернувся 14 травня 2021 року до Офісу Бізнес-омбудсмена (а.с.21-22). Крім цього, представником позивача 5 липня 2021 року була подана скарга на ім`я Прем`єр-міністра України Шмигаля Д.А. на бездіяльність керівника Офісу Великих платників податків ДФС про повернення тимчасово вилученого майна на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року. 06.08.2021 року Бізнес-омбудсменом було прийнято рішення № DCR2021/8/6-33578 про задоволення скарги та рекомендовано Офісу Великих платників податків ДФС, Одеській обласній прокуратурі вжити невідкладних заходів для повного виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року про повернення вилученого майна. З наявних в матеріалах справи копій видаткових касових ордерів від 16 серпня 2021 року позивачу [PERSON] на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року повернуто такі кошти: 14 000 (чотирнадцять тисяч) доларів США, 3700 (три тисячі сімсот) доларів США, 101 (сто один) долар США та 15 ( п`ятнадцять) євро. З виписки по рахунку коштів по банківській картці (монобанк) від 04.03.2023 року [PERSON] вбачається, що 20 серпня 2021 року на його картку були перераховані вилучені кошти на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2020 року, а саме: 54194,31 грн. та 280194,31 грн. Отже, судом встановлено, що відповідач-2, Офіс Великих платників податків ДФС утримував грошові кошти позивача в період з 11 листопада 2020 року по 20 серпня 2021 року без законних на те підстав, що в подальшому зумовило позивача в порядку ст. 625 ЦК України звернутись до суду з позов про відшкодування збитків. Відповідно до п. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися способом захисту свого права, який має відповідати встановленим законом і крім того, забезпечувати ефективний захист порушеного права. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Цивільний кодекс України закріплює як загальне правило відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, у повному розмірі, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо нормами, що регулюють той чи інший вид договірного зобов`язання встановлено, що за порушення договору відшкодовуються збитки, то таке відшкодування має здійснюватися у повному розмірі, якщо інше не встановлено договором. Якщо нормами ЦК чи іншого закону, що регулюють той чи інший вид договірного зобов`язання, взагалі не передбачено за його порушення відшкодування збитків, необхідно керуватися загальними положеннями зобов`язального права, які закріплюють принцип відшкодування збитків у повному обсязі. При цьому, шкода може бути матеріальною і нематеріальною. Збитки є матеріальною шкодою, яка характеризується зовнішніми (фізичними) та внутрішніми (якісними) змінами майнової бази суб`єкта. Тому збитки - це завжди вартісний (грошовий) вираз майнової шкоди, завданої протиправними діями (бездіяльністью) одного учасника таких відносин іншому. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положення ч.1 ст. 1173 ЦК України визначають, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як було зазначено вище, представник позивача неодноразово звертався до відповідача-2 Офісу Великих платників податків ДФС з клопотання про повернення тимчасово вилученого майна на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.20 року. Клопотання відповідач одержував, однак вимоги ухвали суду виконав лише після скарг позивача до Офісу Бізнес-омбудсмена та прийняття останнім рішення 06.08.2021 року про невідкладне прийняття заходів про повернення коштів. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказані висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17. Враховуючи викладене, з огляду на виникнення між сторонами у даній справі грошового зобов`язання, яке полягає у тривалому неповерненні позивачу вилучених грошових коштів на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 11.11.2021р., а також наявність прострочення у виконанні цього зобов`язання, суд вважає, що вимоги позивача про застосування положень ст. 625 ЦК України до вказаних правовідносин є обґрунтованими. В позовній заяві позивачем приведено розрахунок суми понесених збитків та зазначено, що сума завданих збитків у загальному розмірі становить 38 077,76 грн., які складаються: з трьох відсотків річних за користування чужими коштами в сумі 17033,94 грн. та інфляційного збільшення в розмірі 21 043,82 грн. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд не виявив у них помилок, у зв`язку з чим, вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі. Суд відхиляє доводи відповідача-1, що Державна казначейська служба України не порушувала прав та обов`язків позивача, не вступала із нею у будь-які правовідносини та не завдала йому жодної шкоди, тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу іншими суб`єктами, з огляду на те, що виконання рішення суду про повернення коштів здійснюється ДКС України не з власного рахунку, а з Державного бюджету України у межах відповідних призначень. При цьому суд зазначає, що відшкодування збитків має здійснюватися не за рахунок коштів Державної казначейської служби України, а через органи казначейства з Державного бюджету України, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та висновкам які містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18 (провадження № 61-8182св19) та від 18 листопада 2020 року у справі № 554/5980/18 (провадження № 61-7636св19). Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.ст.1173,1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування збитків державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, покладаються на відповідачів. Оскільки дане рішення підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в розмірі 908, 00 грн. по справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved