Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

У вересні 2022 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що відповідач є сином позивача. За обліковими даними підсистеми ЄО отримано відомості про те, що у період з 01.01.2017р. по 30.11.2021р. [PERSON] здійснено 10 викликів працівнкиів поліції за адресою [ADDRESS] стосовно сина [PERSON] . В родині постійно виникають конфліктні ситуації, існує насильсьво з боку сина, відносно [PERSON] , яке проявляється у систематичному, тривалому психологічному тиску щодо неї, її приниженні, нецензурній лайці, постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосуванні фізичної сили, чиненні перешкод у користуванні житлом. З метою уникнення у майбутньому домашнього насильсва у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої, просить визнати [PERSON] таким, що втратив права користування квартирою. Позивач побоюється за своє життя та життя своєї доньки. Просить позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.09.2022року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] у судовому засіданні просила усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою. Відповідач у судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутність не надходило, відзив не надав. Суд, вислухавши думку позивача, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22.10.2008р. квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] -1/ 4 частина, [PERSON] - частина, [PERSON] - частина, [PERSON] - частина/а.с.16/. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2021р. спадкоємцем [PERSON] , 1948 р.н. є його дочка - [PERSON] , [INFO] /а.с18/. Відповідно до договору дарування [PERSON] подарував частку квартири [PERSON] /а.с.19-20/. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09.02.2022р. видано стосовно [PERSON] обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонено перебувати у смісці проживання (перебування) [PERSON] за адресою [ADDRESS] /а.с.21-24/. Позивач - [PERSON] є сином [PERSON] /а.с.14/. Відповідно до листа Святошинського УП ГУНП у м.Києві від 08.12.2021р. повідомлено, що здійснено перевірку за обліковими даними підсистеми ЄО і отримано відомомті про те, що у період з 01.01.2017 по 30.11.2021 [PERSON] здійснено 10 викликів працівників поліції за адресою: [ADDRESS] відносно свого сина [PERSON] /а.с.7,8/. За даними Реєстру територіальної громади м. Києва відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] /а.с.31/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.ч. 1,2, 3,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. А також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачіві) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право користування чужим майном передбачено у ст.ст. 401-406 ЦК України. У ч. 1 ст. 401 ЦК України, визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у ст. 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом з тим, їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (ст. 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. У ст. 406 ЦК України, унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Доказів, що відповідач відсутній у спірній квартирі та не користується нею, суду не надано. Жодних доказів того, що відповідач не мешкає у квартирі понад один рік без поважних причин суду не надано, зокрема, такі дані не підтверджуються актом обстеження проживання осіб чи будь-якими іншими доказами. Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач змінила замки у вхідних дверях і ключі відповідачу не надавала. Суд, оцінивши усі надані стороною докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи принцип пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін, дійшов висновку, що сервітут відповідача не припинено, а тому підстав для задоволення позову, суд не вбачає.

Outcome: dismissed