Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відпоавідач 2), яким просив визнати недійсними договір дарування квартири від 13.01.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та договір дарування машиномісця від 13.01.2021 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та витребувати з незаконногоо володіння [PERSON] зазначене майно. 15.02.2021 року через канцелярію суду від [PERSON] надійшла заява, якою позивач уточнив позовні вимоги, а саме зменшив позовні вимоги та просив визнати договір дарування від 13.01.2021 квартири [ADDRESS] та договір дарування від 13.01.2021 машиномісця 1-100 в будинку [ADDRESS] , укладені між [PERSON] та [PERSON] та посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Калінчук І. В., недійсними. 22.02.2021 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. В обгрунтування позову позивач посилається на те, що під час шлюбу позивачем та [PERSON] (тоді дружиною позивача) за сумісні кошти було укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві (кооперативі) "ПРЕСТИЖ", відповідно до якого за умови повної оплати пайонакопичення товариство зобов`язалось передати у власність паркувальне місце і двокімнатну квартиру. Позивачем разом з [PERSON] було сплачено за сумісні кошти внески в повному обсязі. В 2019 році позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача 1, однією з яких було вимога щодо розподілу сумісно нажитого під час шлюбу майна, до складу якого увійшло вищезазначене пайонакопичення. За час розгляду справи в суді ухвалено рішення про розірвання шлюбу, квартира і паркомісце були здані в експлуатацію і товариство запросило подружжя для оформлення зазначеного вище майна. 30.09.2020 позивач надав нотаріально засвідчену згоду на укладання договорів викупу двокімнатної квартири [ADDRESS] між товариством та відповідачем 1 на умовах викупу у спільну сумісну власність, у зв`язку з тим, що на сплату договірної вартості цього нерухомого майна витрачалися спільні сумісні кошти подружжя. Але, всупереч волі позивача, реєстрація права власності відбулася в одноособову власність [PERSON] . При розгляді справи про поділ майна №644/688/19 позивач дізнався, що відповідач 1 без його згоди уклала договори дарування вказаного майна з відповідачем 2 [PERSON] , яка є рідною матір`ю відповідача 1.Таким чином, відповідач 1 всупереч вимогам ч.4 ст.369 ЦК України, не зважаючи на наявність спору про поділ майна, здійснив відчуження майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя за відсутності згоди співвласника на таке відчуження, що є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Відповідач 1 не погодилась з заявленим позовом та надала відзив, в якому зазначила, що звернувшись до суду з позовом до неї про поділ спільного майна (справа №644/688/19) позивач поставив під сумнів зміст спільної власності майна колишнього подружжя. У вказаній справі 13.04.2021 Дзержинський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Сахновщанської районної державної адмінстрації Харківської області, про поділ спільного майна подружжя, визначення порядку спілкування з дитиною -задовольнив частково. В частині задоволення вимог щодо майна, який є об`єктом правочинів, - відмовлено. Відповідач 1 вважає, що за вказаних умов позивач не є власником чи співвласником спірного майна, тому укладення відповідачами договорів дарування не порушує прав позивача, у зв`язку з цим у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідач 2 правом на надання відзиву не скористалась. У відповіді на відзив відповідача 1 позивач зазначає, що договора дарування містять ознаки фраудаторності, оскільки укладені вони під час розгляду справи про розподіл сумісно нажитого майна, а також під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову; контрагент, з яким відповідач 1 уклав оспорювані договори, є його близьким родичем; ціна в оспорюваних договорах значно занижена. Всі ці обставини свідчать про недобросовісність дій з боку відповідача 1. В запереченнях проти позову відповідач 1 наголошує, що посилання позивача у відповіді на відзив на практику ВС є недоцільним, оскільки такі висновки ВС стосуються справ у кредитних відносинах, а не справ щодо майна колишнього подружжя. Рішенням суду у справі №644/688/19 встановлено, що право власності у відповідача 1 виникло після припинення шлюбних відносин, що свідчить про використання відповідачем -1 власних коштів при викупі зазначеного майна. На момент припинення рішенням суду шлюбних відносин майно ще не існувало та не було включено до цивільного обороту, а позивач при розгляді справи про поділ майна просив розподілити майно, яке не належало жодному з подружжя. Ухвалою суду від 22.07.2021 підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених у позові та у відповіді на відзив. В судовому засіданні відповідач 1 та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у заявах по суті. Відповідач 2, [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про поважність причин своєї неявки суд не повідомила, заяви про відкладення судового засідання або про участь за її відсутності відповідач 2 не направила. Третя особа, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Калінчук І. В., в судове засідання не з`явилася. Про розгляд справи повідомлялась належним чином. Своїм правом на надання пояснень щодо цивільної справи не скористалась. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 07.08.2009 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, який розірваний на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.04.2019. Після розірвання шлюбу відповідач 1 змінила прізвище на [PERSON] (свідоцтво про зміну імені серія [NUMBER] , видане 24.06.2020 Сахновщинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Під час перебування у шлюбі між [PERSON] (пайщик) та Споживчим кооперативом "ПРЕСТИЖ" (товариство) укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві №12-37/МК від 22.07.2013, відповідно до умов якого пайщик зобов`язується прийняти участь у реалізації товариством будівництва будинку шляхом внесення в повному обсязі своєї частки (паю), а також прийняти частину витрат, пов`язаних з утриманням товариства та реалізацією останнім своїх уставних цілей, а товариство зобов`язується здійснити будівництво будинку і після прийняття його в експлуатацію передати пайщику закріплену за ним квартиру (надалі Договір №12-37/МК). Згідно з пунктами 2.1., 2.2.3 Договору №12-37/МК розмір долі складає 81 310,00 доларів США, остаточний платіж по сплаті долі необхідно здійснити в строк до 25.07.2014. Крім того, під час перебування у шлюбі між [PERSON] (пайщик) та Споживчим кооперативом "ПРЕСТИЖ" (товариство) укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві №8-1-100/МКп від 20.11.2013, відповідно до умов якого пайщик зобов`язується прийняти участь у реалізації товариством будівництва будинку та паркінгу шляхом внесення в повному обсязі своєї частки (паю), а також прийняти частину витрат, пов`язаних з утриманням товариства та реалізацією останнім своїх уставних цілей, а товариство зобов`язується здійснити будівництво будинку, паркінгу і після прийняття їх в експлуатацію передати пайщику у власність паркомісце згідно з характеристиками, визначеними даним договором (надалі Договір №8-1-100/МКп). Згідно з пунктами 2.1., 2.2. Договору №8-1-100/МКп розмір долі складає 25000,00 доларів США та її необхідно сплатити в строк до 25.12.2013 включно. Грошові кошти по виплаті долі за Договором №12-37/МК та Договором №8-1-100/МКп були сплачені в повному обсязі та в строки, встановлені вищеказаними договорами, що підтверджується копіями довідок, виданих СК "ПРЕСТИЖ", за вих.№44/10 від 17.10.2013 та вих.№84/12 від 19.12.2013 відповідно. Отже, кошти за майнові права, які набуло подружжя після укладення договорів асоційованого членства, сплачені в повному обсязі під час перебування позивача та відповідача 1 у шлюбі. 04.02.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, встановлення розміру аліментів. Предметом спору серед іншого було зміна режиму спільної сумісної власності та визнання за позивачем та відповідачем майнового права за кожним на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 79,8 кв.м. та машиномісця першого рівня підвалу №1-100 у житловому будинку літ. "А-17" по [ADDRESS] , які виникли на підставі договорів асоційованого членства в споживчому товаристві "СК "ПРЕСТИЖ" №12-37/МК від 22.07.2013 та №8-1-100/МКп від 20.11.2013. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.04.2021у справі №644/688/19 у задоволенні вимог в цій частині позивачу відмовлено. В судовому засіданні представник позивача зазначив, а представник відповідача не заперечував, що під час розгляду справи №644/688/19 [PERSON] та [PERSON] викликались СК "ПРЕСТИЖ" для оформлення договору викупу вищевказаного майна для його передачі пайовику у власність у зв`язку з закінченням будівництва та внесенням пайовиком частки до товариства за Договорами асоційованого членства в повному обсязі. 30.09.2020 між СК "ПРЕСТИЖ" та [PERSON] укладено договір викупу нерухомого майна (2-кімнатної квартири [ADDRESS] , відповідно до умов якого товариство зобов`язується передати нерухоме майно у власність пайовика, а пайовик зобов`язується прийняти його у свою власність. Згідно з пунктом 3.2 Договору договірна вартість нерухомого майна сплачена пайовиком у повному обсязі станом на 14.10.2013 шляхом зарахування внесеної суми паю за Договором асоційованого членства у споживчому товаристві в строк до 14.10.2013. Крім того, між СК "ПРЕСТИЖ" та [PERSON] укладено договір викупу нерухомого майна (машиномісце першого рівня підвалу №1-100 у житловому будинку літ."А-17", загальною площею 14,1 кв.м., що розташовано за адресою: [ADDRESS] ), відповідно до умов якого товариство зобов`язується передати нерухоме майно у власність пайовика, а пайовик зобов`язується прийняти його у свою власність. Згідно з пунктом 3.2 Договору договірна вартість нерухомого майна сплачена пайовиком у повному обсязі станом на 12.12.2013 шляхом зарахування внесеної суми паю за Договором асоційованого членства у споживчому товаристві в строк до 12.12.2013. Вказані договори укладені [PERSON] зі згоди [PERSON] , який в цей же день 30.09.2020 оформив її шляхом подання нотаріусу заяви, в якій зазначив, що він цією заявою надає згоду своїй колишній дружині на укладання договорів викупу вищезазначеного майна у спільну сумісну власність подружжя у зв`язку з тим, що на сплату договірної вартості цього нерухомого майна витрачались спільні кошти подружжя. Також позивач вказав, що вищезазначені договори будуть укладатися його колишньою дружиною на умовах, які вони вважають вигідними для них, укладення цього правочину відповідає їхньому спільному волевиявленню. Даний факт подання такої заяви нотаріусу не заперечувався сторонами під час розгляду справи. Вказана заява була посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Десятніченко І. В., волевиявлення позивача щодо укладення договорів викупу саме відповідачем 1 також враховано при підписанні таких договорів. Так, в пункті 9.1. договорів викупу нерухомого майна зазначено, що цей договір укладається за згодою чоловіка пайовика - [PERSON] , яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчено [PERSON] .. Отже, судом встановлено, що договора викупу нерухового майна: квартири [ADDRESS] , укладені за спільним волевиявленням позивача та відповідача 1 (колишньої дружини) на умовах, які вигідні обом сторонам по справі, та при цьому режим спільної сумісної власності щодо майна не змінюється. Після посвідчення приватним нотаріусом Десятніченко І. В. вищевказаних договорів викупу нерухомого майна, право власності на двокімнату квартиру та машиномісце було зареєстроване за [PERSON] . Суд констатує, що на час реєстрації права власності на майно за відповідачем 1 спір про поділ майна подружжя у справі №644/688/19 ще не був вирішений. 21.01.2021 в судовому засіданні під час розгляду справи №644/688/19 позивач дізнався, що [PERSON] 13.01.2021 без згоди позивача уклала: договір дарування двокімнатної квартири [ADDRESS] та договір дарування машиномісця першого рівня підвалу №1-100 за адресою [ADDRESS] , з її матір`ю, [PERSON] , та право власності на вказано майно безоплатно перейшло відповідачу 2. Зазначені обставини підтверджуються: копією договору дарування від 13.01.2021, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] безоплатно належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (реєстр.номер 45); копією договору дарування від 13.01.2021, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] безоплатно належне їй на праві приватної власності машиномісце першого рівня підвалу №1-100, розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстр.номер 47). Факт укладення даних правочинів не заперечується сторонами. Проте, позивач вважає, що відповідач 1 вчинила вказані правочини з метою уникнути вирішення спору щодо розподілу спільно нажитого майна та діяла недобросовісно, надав нотаріусу недостовірні відомості про наявність в неї права саме особистої приватної власності на вказане майно та про відсутність судових спорів щодо вказаного майна. Договори дарування спільного сумісного майна подружжя, укладені без згоди іншого з подружжя, є недійсними, тому позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та визнати їх недійсними на підставі ст. 215 ЦК України. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України. Предметом даного спору є визнання недійсними договорів дарування, укладених відповідачами без надання згоди позивачем на здійснення таких правочинів, об`єктом яких є нерухоме майно, будівництво якого розпочалось під час перебування позивача та відповідача 1 у шлюбних відносинах. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не установлено договором або законом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач 1 у своїх запереченнях на позов стверджує, що позивач безпідставно вважає спірне майно спільною сумісною власністю, оскільки відповідач 1 за договорами, укладеними під час шлюбу, набула лише права асоційованого членства у споживчому товаристві, а ні право власності на квартиру та машиномісце. Майно, на яке сторона позивача вважає, що подружжя набуло права спільної сумісної власності, на момент здійснення внесків ще не існувало та станом на час припинення шлюбних відносин таке майно не було включено до цивільного обігу, тому у позивача відсутнє порушення права на вказане майно та ним невірно обраний спосіб захисту при поданні позову. З такими доводами відповідача 1 суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах, визначених цивільним законодавством. В 2019 році [PERSON] звернувся з позовом до відповідача 1 про поділ майна подружжя, предметом спору якого було визначення права на частину об`єкта спільної сумісної власності подружжя як об`єкта цивільних прав, а саме речових прав подружжя на отримання в майбутньому нерухомого майна. Судом встановлено, що під час тривалого розгляду вказаної справи №644//688/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний, будинок зданий в експлуатацію, а нерухоме майно (квартира [ADDRESS] та машиномісце першого рівня підвалу №1-100) після розірвання шлюбу передано за договорами викупу у власність відповідача 1 за згодою позивача, що підтверджується заявою від позивача від 30.09.2020., засвідченою нотаріально. Доказів того, що вказане майно було передано у особисту приватну власність [PERSON] , що надало б їй підстав розпоряджатися ним на власний розсуд, відповідачем 1 не надано. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто, лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. При цьому, суд наголошує, що на момент укладання спірних договорів дарування від 13.01.2021 не існувало судових рішень про визнання за відповідачем 1 права особистої приватної власності на вказане майно, про поділ (виділ) часток кожному з подружжя, що з урахуванням презумпції спільної власності майна подружжя спростовує доводи відповідача 1 в цій частині. Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (висновок, викладений у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19). У своїх доводах проти позову відповідач 1 послався на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.04.2021 по справі №644/688/19, яким встановлено у мотивувальній частині, що надані позивачем докази свідчать про те, що майнові права на спірні об`єкти виникли у сторін у шлюбі та були оформлені за взаємною згодою подружжя на ім`я відповідача 1 [PERSON] , однак права власності у відповідача на вказані об`єкти виникли після розірвання шлюбу з позивачем та припинення з ним шлюбних відносин, що свідчить про використання відповідачем власних коштів при викупі зазначеного майна. Висновки суду, на думку відповідача 1, є преюдиційними у даній справі, тому повинні враховуватися судом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З даного приводу суд зазначає, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №917/1345/14 від 03.07.2018, провадження №12-144гс18). Суд у справі № 644/688/19 оцінив відсутність доказів на підтвердження внесення [PERSON] та [PERSON] коштів на виконання зобов`язань за договорами асоційованого членства у споживчому товаристві, якими передбачалась передача в майбутньому у власність нерухомого майна, а також встановив обставини часу набуття права власності на новостворене майно після розлучення, проте, суд не встановлював наявність підстав для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, у справі № 644/688/19, предметом розгляду якої був, зокрема, поділ спільно нажитого майна подружжя, судом не встановлена обставина визнання/невизнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя вказаного майна, а лише здійснено оцінку наданих учасниками справи доказів і, за недоведеності зворотного, відмовлено у задоволенні позову в цій частині. Отже, суд вважає, що надана правова оцінка судом матеріалів іншої справи №644/688/19 не є преюдиціальним фактом у даній справі, тому суд її не враховує. Крім того, суд бере до уваги, що у вказаній справі відповідачем 1 було заявлено зустрічний позов про стягнення з позивача грошових коштів у сумі 1 254 180,00 грн., що становлять 1/2 від суми позики (100 000 доларів США), договір на отримання якої [PERSON] 01.12.2011 уклала зі своєю матір`ю з метою придбання житла у м. Харкові для своєї сім`ї. Відповідач 1 вважала, що договір позики (розписка) створює для позивача [PERSON] обов`язки, оскільки запозичені під час шлюбу кошти були спрямовані на купівлю нерухомого майна, а саме житла для спільного проживання подружжя. Вказані вимоги суд залишив без задоволення. Вказане свідчить про те, що відповідач 1 не заперечувала факт використання запозичених під час шлюбу коштів в інтересах сім`ї, тобто, не спростовувала презумпцію права спільної власності на майно, яке передбачалось для спільного проживання подружжя, в цій частині. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. При цьому, якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Отже, відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Позивач, під час розгляду справи №644/688/19 дізнався, що після викупу нерухомого майна та реєстрації права власності за відповідачем 1 на вказане майно, на будівництво якого під час шлюбу були витрачені спільні грошові кошти, відповідач 1 уклала договори дарування вказаного майна, тобто вчинила правочин без його згоди, одразу ж звернувся до суду з позовом про визнання таких правочинів недійсними, ще до ухвалення остаточного рішення у справі №644/688/19. Таким чином, на час вчинення 13.01.2021 відповідачем 1 правочинів у вигляді укладання договорів дарування щодо безоплатної передачі у власність відповідача 2 нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] та машиномісця першого рівня підвалу [ADDRESS] , існував спір щодо визначення частки у праві спільної сумісної власності колишнього подружжя, який на момент здійснення таких правочинів не був вирішений судом по суті. На момент вирішення спору у даній справі презумпція спільності права власності подружжя на майнові права, які набуті ним під час шлюбу, та на права власності на нерухоме майно, які виникли після розірвання шлюбу, не спростована; докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, в матеріалах справи відсутні; договори викупу нерухомого майна, які укладались зі згоди позивача, є чинними та не визнані недійсними у встановленому порядку, тому суд вбачає наявність підстав для захисту порушених прав позивача на вищевказане майно. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. При цьому відповідно до статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що на момент укладення спірних договорів дарування 13.01.2021 між відповідачем 1 та відповідачем 2 спір про поділ спільно нажитого майна між [PERSON] та [PERSON] ще не був вирішений, питання виділення часток кожному зі співвласників також залишалось на розгляді суду, у зв`язку з цим суд вважає, що режим спільної сумісної власності на вказане майно зберігався і відповідач 1 мала право на розпорядження вказаним майном тільки зі згоди другого з подружжя, не зважаючи на розірвання шлюбу між ними. При цьому реєстрація права власності на одного з подружжя не означає перехід у особисту власність майна та не припиняє режим спільної сумісної власності. Враховуючи вищевикладене, сукупність наданих доказів, суд дійшов висновку, що оспорюванні договори дарування були укладені між відповідачем 1 та відповідачем 2 з наміром змінити правовий режим власності на вищевказане майно та передати його у особисту власність третій особі (близькому родичу) без згоди позивача, тобто, відповідач 1 розпорядився вказаним майном на власний розсуд як одноособовий власник, при цьому приховавши від нотаріуса те, що відносно такого нерухомого майна знаходиться у суді на розгляді спір. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання зазначених договорів дарування недійсними та задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved