Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно його доньки - [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.05.2000 року між сторонами було зареєстровано шлюб, а [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30.05.2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказує, що батько участі у вихованні дитини та її догляді не приймає, матеріальної допомоги не надає. Після розлучення бачив дитину лише двічі. Позивач вважає, що батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. 14.11.2022 року на підставі ухвали Голосіївського районного суду м.Києва відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено строк для подання відзиву. Відповідач подав до суду заяву відповідно до якого останній не заперечує проти задоволення позову та визнає його. Представником Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районного в м.Києві державної адміністрації подано висновок щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та клопотання про розгляд справи у відсутність представника Служби. Представником позивача подана заява про розгляд справи у її відсутність. Відповідач, представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались, в зв`язку з чим суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000, який був розірваний на підставі рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 30.05.2013 р. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Наразі [PERSON] проживає разом з матір`ю. Відповідно до заочного рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.10.2016 року у справі №752/2785/16 з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] , аліменти на утримання сина - [PERSON] , 2002 року народження та дочки - [PERSON] , 2009 року народження, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.02.2016 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 13.06.2022 року №52856305, виданого Голосіївським РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ, станом на 15.07.2020 року наявна заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання дітей у розмірі 226 228,30 грн. Крім того, відповідачем подано заяву, відповідно до якої він визнає позов та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Відповідно до висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 24.02.2023 року №100-1982, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , 2009 року народження. Зазначені заяви підтверджують, що батько не проживає з дитиною, не піклується про її виховання та матеріальне забезпечення, не цікавиться її розвитком, не дбає про її інтереси, що свідчить про умисне ухилення батька від виконання батьківських обов`язків. Будь-яких доказів на спростування зазначених обставин з боку відповідача не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 частини 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до вимог частин 1,2,4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем позову, в даному випадку, не порушує права інших осіб та малолітньої дитини. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його дитини - [PERSON] , 2009 року народження, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст.141 ЦПК України і в зв`язку із задоволенням позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати.

Outcome: approved