Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. У жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] , третьої особи без самостійних вимог - служби у справах дітей Кременецької міської ради про визначення місця проживання неповнолітнього сина. Свої вимоги мотивує тим, що він з відповідачкою перебував у шлюбі з 18 квітня 2003 року, який розірвано рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 травня 2022 року, яке набрало законної сили. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого просить визначити з ним, оскільки він з сином має тісний взаємозв`язок та розуміння, постійно проводить з ним час, сприяє його загальному розвитку. Крім того зазначає, що син знаходиться на повному його утриманні. Відповідачка належної уваги синові не приділяє, неодноразово залишала його самого в дома на ніч. У своїй позовній заяві про розірвання шлюбу відповідачка просила шлюб розірвати, оскільки має намір утворити нову сім`ю. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак на адресу суду від нього надійшла заява про розгляд справи у їхній відсутності, позов підтримує з підстав, наведених у ньому, просить позов задовольнити. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, однак від відповідачки [PERSON] надійшла на адресу суду заява про розгляд справи у її відсутності, позов визнає, просить визначити місце проживання сина з батьком. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 17.10.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку загального позовного провадження. 07.11.2022 від відповідачки надійшла зустрічна позовна заява про стягнення аліментів. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 07.12.2022 зобов`язано орган опіки і піклування Кременецької міської ради надати належним чином оформлений письмовий висновок щодо визначення проживання дитини. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 29.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 06.03.2022 від відповідачки [PERSON] надійшла заява про залишення зустрічного позову за її позовом до [PERSON] про стягнення аліментів без розгляду. Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 06.03.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: служба у справах дітей Кременецької міської ради про стягнення аліментів залишено без розгляду. 06.03.2023 від позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує з підстав, наведених у ньому, просить позов задовольнити. 06.03.2023 відповідачкою подано заяву про визнання. 07.03.2023 від представника служби у справах дітей Кременецької міської ради Крисюк А.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі, не заперечує щодо задоволення позову. Частиною 1 статті 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, судом перевірено, що заява відповідача про визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що відповідачка позов визнала, визнання нею позову не суперечить інтересам сторін та дитини, тому суд приймає визнання позову відповідачкою та приходить до висновку про можливість ухвалення рішення про задоволення позову. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 06.03.2023 в судовому засіданні позивач [PERSON] просив його позовні вимоги задовольнити, пояснив, що з відповідачкою дійшли до спільної згоди що син залишається проживати з ним, а він не буде створювати їй перешкоди у спілкуванні з сином. 06.03.2023 в судовому засіданні пояснила, що вона має намір вийти заміж, створити нову сім`ю, проживає на даний час окремо від позивача та їхнього спільного сина, вважає, що синові буде краще разом батьком, не заперечує щодо визначення місця проживання сина з позивачем. Як вбачається зі світлокопії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06.10.2009 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 208, за час шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , який на даний час є неповнолітнім. Згідно рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 25.05.2022 шлюб між сторонами розірвано. Рішення набрало законної сили 27.06.2022. Згідно свідоцтва про право власності [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.1 га за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 115276531 від 26.02.2018 [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки 113/08-28/1-1 від 25.09.2022 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] , син [PERSON] .. Відповідно до висновку служби у справах дітей Кременецької міської ради, № 316/02-07/1 від 05.01.2023, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , оскільки батьки проживають за однією адресою. В судовому засіданні встановлено що сторони проживають окремо, не ведуть спільне господарство та не підтримують подружніх відносин. Між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання дитини, який вони не можуть вирішити в позасудовому порядку. Оцінка суду. Проаналізувавши доводи позивача, відповідачки, дослідивши письмові докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, беручи до уваги визнання позову відповідачкою, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько, мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 150 СК України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Суд, із врахуванням інтересів самої дитини, місця навчання, психологічного стану дитини, а також з дотриманням балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, приходить до висновку про визначення місця проживання дитини з батьком. Розподіл судових витрат. Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією. На підставі викладеного,

Outcome: approved