Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Рух справи. Процесуальні дії у справі. 3 серпня 2021 року до Вишгородського районного суду Київської області, засобами поштового зв`язку та за підписом представника позивача - адвоката Істоміної В.Л., надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 34359868, номер запису 111/267 в книзі 56). Ухвалою суду від 5 серпня 2021 року вказану заяву повернуто представнику позивача з підстав, зазначених у вказаному судовому рішенні. Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 13 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання об 11:30 28 вересня 2021 року. На стадії підготовчого провадження у судових засіданнях брали участь: представники позивача - адвокати Старенький С.Є. та Істоміна В.Л., відповідач - [PERSON] , представник відповідача - адвокат Сусліков Ю.А. У підготовчому судовому засіданні, за завою представника позивача - адвоката Істоміної В.Л. від 18 вересня 2021 року, ухвалою суду від 28 вересня 2021 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 34359868, номер запису 111/267 в книзі 56) та належить на праві власності [PERSON] , до набрання рішенням суду у цивільній справі № 363/3199/21 законної сили. Також, у підготовчому провадженні прийнято відзив відповідача на позовну заяву та у судовому засіданні з`ясовано порушене відповідачем питання щодо не зазначення позивачем у позовній заяві її фактичного місця проживання, а лише адреси зареєстрованого місця проживання та для листування, при цьому невідповідності позовної заяви вимогам статті 175 ЦПК України судом не встановлено. Ухвалою суду від 31 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя до судового розгляду на 5 серпня 2022 року о 14:00, про що повідомлено учасників провадження. У судове засідання призначене на 5 серпня 2022 року з`явились: представник позивача - адвокат Старенький С.Є., відповідач - [PERSON] та його представник - адвокат Сусліков Ю.А., проте у зв`язку із закінченням строку дії договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та її представником, розгляд справи було відкладено на 10:00 18 жовтня 2022 року. У призначене судове засідання з`явився відповідач - [PERSON] . Інші учасники провадження не з`явились. При цьому, зважаючи на тривалу повітряну тривогу, відбій якої мав місце за декілька хвилин до початку судового засідання, що може свідчити про поважність причини неявки позивача та/або її представника у судове засідання, з метою забезпечення участі всіх учасників провадження, розгляд справи було відкладено на 10:00 8 грудня 2022 року, про що повідомлено учасників провадження. Так, після судового засідання 18 жовтня 2022 року, на електронну адресу суду від представника позивача - [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з довготривалою повітряною тривогою. До клопотання, також, долучено копію додаткового договору від 31 липня 2022 року щодо продовження строку дії договору про надання правничої допомоги від 1 серпня 2019 року. У судове засідання, призначене на 8 грудня 2022 року з`явились: представник позивача - адвокат Старенький С.Є., відповідач - [PERSON] та його представник - адвокат Сусліков Ю.А. У судовому засіданні судом заслухано пояснення сторін та долучено до матеріалів справи письмові пояснення відповідача, досліджено письмові докази, які містяться у матеріалах справ. У зв`язку із зайнятістю представника позивача в інших судових засіданнях, у судовому засіданні оголошено перерву до 15:30 2 березня 2023 року. 2 березня 2023 року до канцелярії суду відповідачем подано заяву про надання ним доказів про розмір витрат, які він сплатив у зв`язку з розглядом справи, у порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України. У судове засідання, призначене на 2 березня 2023 року, з`явилися вказані вище учасники провадження. У судовому засіданні, до закінчення судових дебатів, судом прийнято заяви від сторін про подання ними протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів щодо розмірів витрат, сплачених у зв`язку з розглядом справи, як те передбачено частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Розгляд справи закінчено 2 березня 2023 року проголошенням вступної та резолютивної частини ухваленого судом рішення. Обґрунтування позову. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 8 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб, актовий запис №1598. В шлюбі дітей не мають. Заводити повноцінну сім`ю з дітьми відповідач не бажав. Шлюбні відносини були напружені та позивач періодично страждала від домашнього фізичного та психологічного насильства. Відповідач з часу укладання шлюбу не працював, задовольнявся мінливим короткочасним заробітком у вигляді підробіток. Увесь тягар утримання сім`ї було покладено на позивача. З 12 липня 2018 року відповідач є єдиним засновником та керівником ТОВ «Агентство Навігатор». При повідомленні відповідачу, що позивач подала позовну заяву про розірвання шлюбу, останній застосував фізичне насильство та відібрав у дружини всі документи і речі, в тому числі, паспорт, документи на майно, її особисті грошові кошти в розмірі 60000,00 доларів США. На підставі вказаних подій, було внесено відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за №12018110150000442 за частиною першою статті 185 КК України. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі придбано, зокрема, житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , площею 37,7 кв.м. Дата державної реєстрації квартири - 25 серпня 2011 року за [PERSON] . Позивач з лютого 2018 року не має змоги користуватися спільним майном, оскільки не має доступу до житла, бо відповідач змінив замки на дверях, а також для позивача очевидно, що проживання та користування спірною квартирою є небезпечним для її психічного та фізичного здоров`я. Позивач зазначає, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2020 року у справі №758/15508/18 було частково задоволено її позов до [PERSON] про визнання права власності. Визнано за [PERSON] , право особистої власності на: земельну ділянку за кадастровим номером 8000000000:91:445:0044 площею 0,0589 га, за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка [NUMBER] , адреса СТ: [ADDRESS] ; житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , площею 37,7 (реєстраційний номер 34359868); скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 34359868, номер запису 111/267 в книзі 56) за [PERSON] . В іншій частині позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2020 року в частині задоволених вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовлено. Ухвалою Верховного Суду від 8 квітня 2021 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] . Позивач, вважаючи, що рішеннями апеляційної та касаційної інстанції спірну житлову квартиру віднесено до спільної сумісної власності подружжя, посилаючись на положення статті 41 Конституції України, статей 60, 63, 69, 70 СК України, статей 325, 368, 370, 372 ЦК України, практику Верховного Суду України у справах щодо вирішення спорів між подружжям, звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] у якому просить суд, у порядку розподілу спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на частини квартири за адресою: [ADDRESS] , площею 37,7 кв.м. - дата державної реєстрації 25 серпня 2011 року; визнати за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на частини квартири: [ADDRESS] , площею 37,7 кв.м. - дата державної реєстрації 25 серпня 2011 року. Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються з судового збору 7288,33 грн за подання позову, 454,00 грн - за подання заяви про забезпечення позову та витрати на правову допомогу, попередня вартість яких складає 28000,00 гривень. Щодо правової позиції учасників провадження. Під час розгляду справи по суті, представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач та його представник просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, наполягаючи на тому, що спірну квартиру відповідачем придбано за власні кошти. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Так, у відзиві на позовну заяву зазначено про відсутність доказів в обґрунтування заявлених позивачем вимог про поділ спільного майна подружжя. Відповідач вважає, що позов, з посиланням на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року та ухвалу Верховного Суду від 8 квітня 2021 року у справі № 758/15508/18, є надуманим та безпідставним. Відповідач вказує, що спірна квартира придбана ним улітку 2011 року у приватну власність за власні кошти, які він отримав до шлюбу з [PERSON] , укладеного 8 жовтня 2010 року, звертаючи увагу суду, що він розпочав свою трудову діяльність з 1981 року та у період з 1981 по 1992 роки ним зароблені та накопичені власні кошти в сумі 20000 доларів США, однак підтвердити дохід документально не має можливості, оскільки в`їзд до Криму йому заборонено. Починаючи з 1993 року займається підприємницькою діяльністю, при цьому відповідно до прийняття Закону України від 08 липня 2010 року №2461-VI, у відомостях з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, не відображено сум доходу з підприємницької діяльності до 17 липня 2010 року. На підтвердження джерела доходів та сплату податків посилається на додані чеки та декларації про дохід, які частково збереглися на загальну суму - 139000,0 гривень у період з 1 січня по 31 грудня 2004 року та за 3 і 4 квартали 2005 року, 1-3 квартали 2006 року. До укладання шлюбу з [PERSON] , отримував дохід від оренди частки магазину, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З 15 листопада 2004 року по 22 лютого 2005 року отримував заробітну платню з ФРФ «Розвитку економіки та підприємства» у сумі 1756,39 гривень. У 2 кварталі 2007 року отримав дохід з продажу нерухомого майна на суму 15000,0 гривень. Відповідач вказує, що за період з 1993 року до 2010 року ним було накопичено суму грошових коштів 265000,0 гривень. Також у відзиві зазначено, що 27 лютого 2009 року відповідач допоміг [PERSON] укласти договір про дольову участь в будівництві нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вартістю 154800,0 гривень, які остання сплатила. 5 травня 2010 року він отримав грошову винагороду в сумі 15340,0 грн. від [PERSON] за консультацію і підготовку документів з купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , яку придбала [PERSON] , у зв`язку з чим у неї, на час укладання шлюбу, не залишилося заощаджень та нею не вказується у позові про джерела придбання спірної квартири. Відповідач вказує, що у 2 кварталі 2011 року він отримав дохід в сумі 187550,0 гривень від продажу нерухомого майна, а саме квартири у м.Феодосія. У період з 8 жовтня 2010 року та по 2 квартал 2011 року включно, під час шлюбу з [PERSON] , ними не було придбано нерухомого майна. Відповідач вважає, що позивач, відповідно до норм статті 57 СК України, не є власником 187550,0 гривень. Покупка квартири вартістю 312910,00 гривень здійснювалась за попередньо накопичені ним особисто кошти. Також у відзиві на позовну заяву викладено заперечення щодо понесених позивачем судових витрат на правову допомогу, які вважає економічно завищеними, при цьому, необґрунтовано необхідність участі двох представників позивача, які також надавали їй правову допомогу під час розгляду справи №758/15508/18. Представник позивача не скористався своїм процесуальним правом, та не подав відповідь на відзив. Фактичні обставини, встановлені судом. Заслухавши доводи та аргументи сторін (представників), дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, судом встановлено таке. 8 жовтня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, зроблено відповідний актовий запис № 1598 (том 1 а.с. 14). Зареєстроване місце проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (том 1 а.с. 15,63). 3 квітня 2018 року [PERSON] зверталась до начальника Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції України у Київській області Дудника О.А. з заявою про кримінальне правопорушення, вчинене, на її думку, П.Повзуном (том 1 а.с. 17-18). 26 травня 2018 року Вишгородським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області, на підставі ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області, за заявою [PERSON] , внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018110150000442 відомості про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 185 КК України (том 1 а.с. 19). Під час розгляду справи судом, сторонами не надано інформації про результати розгляду вказаного кримінального провадження. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області (справа №756/2760/18) від 10 грудня 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 8 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1598, розірвано (том 1 а.с. 21-22). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 10 вересня 2020 року №223425528, убачається, що об`єкт нерухомого майна за реєстровим номером майна: 34359868 - квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності, належить [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності №2374 від 19 серпня 2011 року (том 1 а.с. 23-24). 23 листопада 2018 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Істоміну В.Л. звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом про визнання права власності (том 1 а.с. 156-163). Рішенням Подільського районного суду міста Києва по справі №758/15508/18 від 6 жовтня 2020 року було частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності: визнано за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право особистої власності на: земельну ділянку за кадастровим номером 8000000000:91:445:0044 площею 0,0589 га, за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка [NUMBER] , адреса СТ: [ADDRESS] ; житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] , площею 37,7 (реєстраційний номер 34359868). скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 34359868, номер запису 111/267 в книзі 56) за [PERSON] , та стягнуто з відповідача судові витрати. В іншій частині позову відмовлено (том 1 а.с. 25-30). Постановою Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі №758/15508/18 рішення Подільського районного суду міста Києва від 6 жовтня 2020 року в частині задоволених вимог скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовлено (том 1 а.с. 31-35). Скасовуючи рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції зазначено, про невірність висновку суду щодо визнання за позивачем права особистої приватної власності на земельну ділянку та квартиру, оскільки, позивач не надала належних достовірних доказів на підтвердження того, що квартира в [ADDRESS] та земельна ділянка за кадастровим номером 8000000000:91:445:0044, площею 0,0589 Га, за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка [ADDRESS] , адреса СТ: [ADDRESS] , придбана за її особисті кошти, вказавши, що заробітна плата, яку отримувала позивач в період шлюбу, є спільним сумісним майном подружжя, навіть в разі, якщо відповідач не працював та не мав доходу в цей період. Ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 8 квітня 2021 року у справі №758/15508/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] , яка підписана представником [PERSON] , на постанову Київського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року у справі за позовом [PERSON] , до [PERSON] про визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно (том 1 а.с. 36-39). Суд касаційної інстанції, відмовляючи у відкритті провадження, зазначив, що апеляційний суд, встановивши, що [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбано за кошти, які належали їй особисто, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права особистої власності на квартиру та земельну ділянку, і скасування державної реєстрації права власності. Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку. При цьому суд касаційної інстанції зазначив про правові висновки постанов Верховного Суду від 18 червня 2018 року (справа №711/5108/17) щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України, та від 21 листопада 2018 року (справа 372/504/17) щодо застосування статей 60, 70 СК України. З долученої до відзиву на позовну заяву копії трудової книжки [NUMBER] , встановлено, що [PERSON] з 2 березня до 18 липня 1981 року та з 15 березня 1982 до 29 квітня 1983 року працював слюсарем-ремонтником у Феодосійському «ФМК «Укртранстехніка»; з 3 травня 1983 року до 22 травня 1984 року - служба в армії; з 28 травня 1984 року до 29 червня 1992 року - працював на різних посадах у Феодосійському «ФМК «Укртранстехніка» (том 1 а.с. 128-130, 131-132). З декларації про доходи отриманих з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року №1574/п, убачається, що [PERSON] , який проживав за адресою: [ADDRESS] , офіційно не працював та інших видів доходів не отримував, однак, за перший та другий квартал отримав дохід від підприємницької діяльності - торговий патент, у розмірі 9400 гривень (том 1 а.с. 133-135). Згідно із Звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за третій та четвертий квартали 2005 року, [PERSON] , займався підприємницькою діяльністю (реклама та посередницька діяльність з оформлення документів прод./куп. житла) та отримував виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітній квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році у загальному розмірі 58600 гривень, при цьому сплатив єдиний податок на загальну суму - 1200 гривень (том 1 а.с. 136, 137). Згідно із Звітами суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за перший, другий та третій квартали 2006 року, [PERSON] , займався підприємницькою діяльністю (торгово-посередницькою) та отримував виручку від реалізації товарів (робіт, послуг) за звітній квартал наростаючим підсумком з початку терміну дії свідоцтва про сплату єдиного податку в календарному році у загальному розмірі 71000 гривень, при цьому сплачував єдиний податок на загальну суму - 1800 гривень (том 1 а.с. 138-140). Також, до матеріалів справи долучені квитанції про сплату єдиного податку у 2005 та 2006 роках (том 1 а.с. 141-142). Згідно свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 28 травня 1999 року, приміщення магазину, яке знаходиться в [ADDRESS] , належить на праві приватної власності, у рівних частинах, [PERSON] та [PERSON] (том 1 а.с. 143-143). При цьому, суду не надано доказів передання [PERSON] належної йому частини вказаного майна в оренду. Як вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків №1288/10-08-08-040 від 29 травня 2019 року, за період з 1 кварталу 1998 по 1 квартал 2019 рік [PERSON] отримав дохід із таких джерел: у 1 та 2 квартали 1998 року - відсутні інформація про доходи; з 3 кварталу 1998 року по 4 квартал 2000 року - підприємницька діяльність; з 1 по 4 квартали 2001 року - відсутні інформація про доходи; з 1 кварталу 2002 року по 4 квартал 2004 року - підприємницька діяльність; у 4 кварталі 2004 року та 1 кварталі 2005 року - отримав дохід у вигляді заробітної плати у ФРФ «Розвитку економіки і підтримки підприємництва» у розмірах - 371, 25 грн, 999, 67 грн, 385, 47 грн - сума збору на державне пенсійне страхування та внесків на загальнообов`язкове держ.соціальне страхування. Час роботи з 15.11.2004 до 22.02.2005; з 1 кварталу 2005 року до 4 кварталу 2018 року - підприємницька діяльність, при цьому отримав дохід: у 2 квартал 2007 року - від операцій з продажу нерухомого майна, згідно з положеннями статті 11 Закону (пп4.2.6 п.4.2), у розмірі - 15000, 00 грн; у 2 кварталі 2011 року - з продажу нерухомого майна у розмірі - 187550 грн; у 3 кварталі 2011 року - інший дохід від АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 11,77 грн; у 3 та 4 кварталах 2018 року та у 1 кварталі 2019 року - заробітна плата у ТОВ «Агенство Навігатор» на загальну суму - 34980,68 грн (том 1 а.с. 145-146). 5 травня 2010 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] за довіреністю, посвідченою у м. Феодосії Гузій І.І., приватним нотаріусом Федосійського міського нотаріального округу, 12 березня 2010 року, № 562 (продавець), та [PERSON] (покупець), укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0799 га, місцезнаходження кої: [ADDRESS] . Реєстровий номер договору 737 (том 1 а.с. 147-154). Відповідно до пункту 2.1 договору, за згодою сторін продаж земельної ділянки вчинено за 153400 гривень, які сплачені покупцем повністю до підписання цього договору. При цьому, доказів отримання [PERSON] винагороди у розмірі 15340,00 грн. за вчинення вказаного правочину та надання ним послуг суду не надано. Як убачається із платіжного доручення №1 від 14 липня 2011 року, [PERSON] перерахував ТОВ «Славутич - 2000» грошові кошти в розмірі 243000,00 гривень, згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі №1967 від 14 липня 2011 року, а згідно платіжного доручення №2 від 19 серпня 2011 року - у розмірі 69910,00 гривень, згідно договору купівлі-продажу квартири зареєстрованого в реєстрі №2374 від 19 серпня 2011 року (том 1 а.с. 155). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частина перша статті 2 ЦПК України - завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина перша статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Стаття 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Пункти 1, 2, 3, 4 частини першої статті 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна норма міститься у статті 368 ЦК України. Згідно із частинами першою-третьою статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою. Зазначені вище норми встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку. Таким чином, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопад 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20. Верховний Суд зазначає, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України). Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Судом встановлено, що за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а саме 19 серпня 2011 року, ними придбано у власність квартиру [ADDRESS] . Вартість вказаної квартири у розмірі 312910 грн сплачено [PERSON] та право власності зареєстровано на одного із подружжя - [PERSON] , а з 1 вересня 2011 року місце проживання [PERSON] зареєстровано у вказаній квартирі. Таким чином, судом встановлено час набуття вказаного майна та мета придбання майна, а саме в інтересах сім`ї, з урахуванням того, що позивач зареєстрована у квартирі. Зазначені обставини відповідачем не спростовано. Суд не бере до уваги доводи відповідача, що позивач не надала доказів, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому аргументи відповідача про придбання ним квартири за власні кошти, накопичені з 1981 року по 2011 рік, в тому числі за кошти отримані у 2011 році від продажу власної нерухомості, не підтверджені доказами. Так, судом встановлено, що відповідачем за період часу з 2004 по 2011 роки отримано дохід у розмірі 378298,84 грн., при цьому сума накопичених коштів у період з 1981 по 1992 роки у розмірі 20000 доларів США та дохід, який відповідач отримує від здачі в оренду частини магазину, про що вказано у відзив, не знайшли свого підтвердження під час дослідження доказів у справі. Слід враховувати, що відповідач протягом вказаного періоду не міг не здійснювати витрат із вказаної вище суми доходу. Також, суду не надано об`єктивних та переконливих доказів, в тому числі Договору купівлі-продажу спірної квартири від 19 серпня 2011 року, на підставі яких можливо встановити, що кошти у розмірі 187550 грн, отримані [PERSON] від продажу нерухомості, було витрачено ним саме на придбання спірної квартири для власних його потреб, а не в інтересах сім`ї. Набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності майна, яке підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Так, статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно із частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Вирішуючи спір, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку,

Outcome: approved