Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] , жителька [ADDRESS] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] та просить: розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження 05.08.2002 року зроблено запис № 36; дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з матір`ю [PERSON] , [INFO] ; після розірвання шлюбу просить залишити прізвище « [PERSON] ». Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.08.2002 між сторонами укладено шлюб, що зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження 05.08.2002 зроблено запис № 36. За час подружнього життя у них народилися: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На даний час діти сторін фактично проживають разом із позивачем та відповідачем, у належному дочці [PERSON] житловому будинку за адресою: [ADDRESS] та перебувають на утриманні та вихованні позивача. Відповідач не надає кошти на утримання дітей. Одруження з відповідачем виявилось невдалим. Причиною розірвання шлюбу є те, що міцної сім`ї сторони не створили через різні погляди на сімейне життя та несумісність характерів, внаслідок того, що кожний із них має різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Позивач також зауважує на неодноразові випадки застосування відповідачем до неї морального та фізичного насильства, свідком чого неодноразово були їх діти. Зокрема, 29.09.2022 відповідач завдав позивачу тілесні ушкодження, внаслідок чого позивач звернулася до органів Національної поліції із повідомленням про вчинення злочину, за її заявою відкрите кримінальне провадження № 12022096150000097, яке на даний час ще не завершено. Сімейних стосунків сторони не підтримують, шлюб існує формально. Стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, подальше перебування в шлюбі та спільне життя буде суперечити їх інтересам. Поведінка та відношення відповідача до сім`ї не дають підстав сподіватися на їх примирення в майбутньому. Сторони в судове засідання 28 лютого 2023 року не з`явилися. Позивач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила судове засідання проводити без неї. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати в його відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує, щоб діти проживали з мамою. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Ч.3 ст.211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено та прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, встановив, що шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 05.08.2002 Відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів про одруження 05.08.2002 року зроблено запис № 36, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого 03 серпня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Городенківського районного управління юстиції. Ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя, визначає ч.1 ст. 36 СК. Статтею 55 СК України передбачений обов`язок подружжя турбуватись про сім`ю, в т.ч.: дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, вони повинні бути відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в сім`ї, та зобов`язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім`ї. Відповідно до ч.2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Судом встановлено, що сторони спільно не проживають, не піклуються про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що сім`я розпалася повністю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому позов слід задовольнити. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Зважаючи на прохання позивача, суд вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Згідно ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Що стосується вимог позивача щодо залишення неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживати з нею,суд приходить до наступного. Про те, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , стверджується копіями свідоцтв про народження, відповідно: серія [NUMBER] від 11 липня 2005 року, серія [NUMBER] від 08 липня 2013 року, серія [NUMBER] від 20 вересня 2016 року. Із копії Акту № 34 обстеження житлово-побутових умов від 23.02.2023, складеного комісією Городенківської міської ради вбачається, що позивач [PERSON] разом із дітьми [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають без реєстрації в житловому будинку по [ADDRESS] , що належить [PERSON] (мати позивача). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У відповідності до ч. ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом . Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З огляду на те, що дочці сторін - [PERSON] , [INFO] ,виповнилося 17 років, то суд залишає дану вимогу в цій частині, зокрема про місце проживання неповнолітньої дочки сторін [PERSON] , без задоволення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України, ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання визначається нею самою (вільно обирає собі місце проживання). Так як сторони дійшли згоди щодо місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , суд вважає за доцільне залишити їх проживати з матір`ю, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. При цьому, суд звертає увагу, що таке рішення суду не позбавляє можливості та обов`язку кожного з батьків, приймати участь у вихованні, спілкуванні та матеріальному утриманні дитини. На підставі ст.ст. 3, 21, 24, 36, 55, 104, 112-114, 160 Сімейного Кодексу України, ст. 29 ЦК України,

Outcome: partial