Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою , в якій просить встановити факт , проживання [PERSON] , який помер [INFO] з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2005 року по [INFO] день смерті [PERSON] . В обґрунтування заяви заявник [PERSON] посилається на те , що вона, [PERSON] , [INFO] з 2005 року стала проживати однієї сім`єю з [PERSON] , [INFO] за адресою : [ADDRESS] , з його згоди поселилась до його квартири, перевезла усі свої речі . До теперішнього часу вона проживає в цій квартирі , сплачує комунальні послуги. Сумісно з [PERSON] робили ремонт у квартирі, мали спільний бюджет , проживали як чоловік та жінка. [INFO] помер чоловік заявника - [PERSON] , згідно з свідоцтва про смерть, виданого 02.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції , актовий запис №5457 . Заявниця поховала свого чоловіка та несла усі витрати , які були пов`язані з його похованням, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все його майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині у неї немає, єдиними спадкоємцем після його смерті є заявниця. Нотаріусом було відмовлено заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину , у зв`язку з ненаданням доказів проживання зі спадкодавцем однією сім`єю , у зв`язку з чим заявник звернулась до суду з вказаною заявою. Заявник [PERSON] підтримала доводи заяви, просила їх задовольнити , справу слухати у її відсутнітсь . Заінтересована особа - ПН ХМНО Безугла С.О. в судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи сповіщена в установленому порядку. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності вважає, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил. Встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповіднодо цьогоКодексу,в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, щопункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи(Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] з 2005 року стала проживати однієї сім`єю з [PERSON] , [INFO] за адресою : [ADDRESS] . Сумісно з [PERSON] робили ремонт у квартирі, мали спільний бюджет , проживали як чоловік та жінка. До теперішнього часу вона проживає в цій квартирі , сплачує комунальні послуги. [INFO] [PERSON] помер ,що підтверджується копіює свідоцтва про смерть, виданого 02.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції , актовий запис №5457 . Заявниця поховала свого чоловіка та несла усі витрати , які були пов`язані з його похованням, що підтверджується довідкою про причину смерті № 403 , виданим КЗОЗ ХОБСМЕ 02.04.2015 року, лікарським свідоцтвом про смерть № 103Ат від 02.04.2015 року, рахунком-замовленням на поховання та продаж ритуальної атрибутики від 02.04.2015 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . Факт постійного проживання [PERSON] однією сім`єю , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] підтверджується : довідкою про причину смерті № 403 , виданим КЗОЗ ХОБСМЕ 02.04.2015 року, лікарським свідоцтвом про смерть № 103Ат від 02.04.2015 року, рахунком-замовленням на поховання та продаж ритуальної атрибутики від 02.04.2015 року , Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 67614950 від 31.12.2021 року, копіює свідоцтва про смерть , виданого 02.04.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції , актовий запис №5457,постановою ПН ХМНО Безуглої С.О. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.12.2021 року , наявністю правоустановчих документів у заявника. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в спорах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та іншої мети - ні. Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно із вимогами ч. 2 сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 1 Сімейного кодексу України визначаються засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Згідно із вимогами ч. 2 сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення чинного законодавства. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними. Особа може бути близьким родичем спадкодавця, тобто відноситися до членів сім`ї, проте не проживати з ним однією сім`єю. Центральною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Як встановлено при розгляді справи, факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно заявнику для вирішення питання щодо встановлення права власності на майно, що залишилося після смерті [PERSON] . Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] є обґрунтованою, оскільки факт спільного проживання вказаних осіб знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та доведений належними доказами, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved