Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку уточнив та в кінцевому просить ухвалити рішення про визнання незаконними дій та бездіяльності держави Україна в особі ТУ ДБР у м. Львові та Львівської обласної прокуратури по досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 12018140150000026 та стягнення з держави Україна в особі ТУ ДБР у м. Львові та Львівської обласної прокуратури на його користь 552\~425,30 грн. матеріальної шкоди і 20\~000 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідачами проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018140150000026 від 04.01.2018 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України, а саме умисного невиконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016, якою зобов`язано Львівську митницю ДФСУ повернути позивачу автомобіль марки Volvo, модель V40, р/н [NUMBER] . Досудове розслідування цього кримінального провадження є неефективним і незважаючи на обов`язковість судового рішення, автомобіль йому не повернуто, внаслідок чого Галицькою митницею Держмитслужби до нього пред`явлено позов про стягнення витрат за зберігання автомобіля в розмірі 552\~425,38 грн. Вказану суму вважає матеріальною шкодою, яку просить стягнути в примусовому порядку. Крім того, через незаконні дії і бездіяльність відповідачів у нього погіршився стан здоров`я, появилось хвилювання, депресія, безсоння, що завдало йому моральної шкоди, яку оцінює в сумі 20\~000 грн. і яку також просить стягнути з відповідачів. Ухвалою суду від 01 червня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 23 червня 2023 року надійшов відзив від відповідача ТУ ДБР у м. Львові на позовну заяву. Відповідач позовні вимоги не визнає, так як вважає їх безпідставними, а позов таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав. Обраний позивачем\~спосіб захисту\~у виді\~визнання дій\~та бездіяльності\~незаконними не\~відповідає змісту\~порушеного права,\~характеру його\~порушення та\~наслідкам,\~спричиненим цим\~порушенням,\~а отже\~не сприятиме\~ефективному відновленню.\~Крім того,\~відповідно до\~змісту позовних\~вимог,\~матеріальну шкоду\~в розмірі\~552\~425,38\~грн.\~позивач пов`язує\~з неефективністю\~досудового розслідування,\~внаслідок чого\~він зобов`язаний\~буде сплатити\~таку суму\~за зберігання\~його транспортного\~засобу,\~про що\~суд попередньо\~повинен винести\~відповідне рішення\~у цивільній\~справі,\~яка перебуває\~в провадженні\~Червоноградського міського\~суду Львівської\~області.\~Разом з\~тим,\~по-перше,\~відсутнє рішення\~суду про\~стягнення з\~позивача зазначених\~коштів,\~внаслідок чого\~відсутні підстави\~для висновку\~про наявність\~самої шкоди,\~а по-друге,\~що найголовніше,\~наявність у\~позивача обов`язку\~відшкодувати витрати\~за зберігання\~транспортного засобу\~не може\~ототожнюватись із\~збитками,\~пов`язаними із\~неефективністю досудового\~розслідування.\~Таким чином, дії ТУ ДБР у м. Львові, які пов`язані виключно з проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні, не можуть бути підставою заподіяння шкоди. В частині вимоги про стягнення моральної шкоди позивач по факту лише використовує просту послідовність подій без доведення причинно-наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача, яку він вважає протиправною, та шкодою. Відзив аналогічного змісту подано Львівською обласною прокуратурою. У відповідях на такі відзиви позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову. 1 липня 2022 року представником ТУ ДБР у м. Львові подано заперечення на відповідь на відзив, зміст яких аналогічний відзиву. Ухвалою суду від 01 листопада 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Також, задоволено клопотання позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції в приміщенні Червоноградського міського суду Львівської області. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві. Просять позов задоволити. Представник позивача додатково пояснив, що на його думку підставою для задоволення позовних вимог являється неефективне здійснення ТУ ДБР розташованим у м. Львові досудового розслідування кримінального провадження № 12018140150000026 та неналежне процесуальне керівництво Львівською обласною прокуратурою вказаним досудовим розслідуванням. Стверджує, що саме в наслідок дій відповідачів позивачу завдано матеріальні збитки в сумі 552425. 30 грн. При цьому не заперечує, що на даний момент позивач вказаних витрат не поніс і крім цього рішенням Червоноградського районного суду Львівської області відмовлено у задоволенні позову про стягнення вказаних коштів з позивача. Також зазначив, що вимоги до Державної митної служби України в особі Львівської митниці він не заявляє у змісті позовної заяви допущено описку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив, що 07.06. 2016 Галицьким районним судом його притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, суд наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу та вирішив повернути йому автомобіль. Однак митна служба відмовилась повернути йому вказаний автомобіль до проведення оплати вартості зберігання такого. З приводу неправомірних на його думку дій митної служби звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення в ТУ ДБР розташоване у м. Львові. На його думку розслідування здійснюється не сумлінно та із значними порушення в зв`язку з чим йому завдано матеріальну та моральну шкоду. Тривалий час відчуває душевне хвилювання та моральні страждання в зв`язку з відсутністю справедливості з вини відповідачів. Також уточнив, що на даний момент рішенням Червоноградського районного суду Львівської області відмовлено у задоволенні позову митниці до нього про стягнення 552 425,38 грн. оплати за зберігання автомобіля. Однак вважає що вказана в позові матеріальна шкода йому фактично завдано оскільки, якщо б не рішення суду, він мав би заплатити зазначені кошти. Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечили в повному обсязі з підстав наведених у відзивах, вважаючи позовні вимоги безпідставними та недоведеними. Просять в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Отже, захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Водночас, беручи до уваги зміст позовних вимог обраний позивачем спосіб захисту у виді визнання незаконними дій та бездіяльності не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, а отже не сприятиме ефективному відновленню. В такому випадку, як зазначила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 910/10011/19 (постанова від 06.04.2021), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене ( упущена вигода). За загальними положеннями, передбаченими ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливістю суб`єктивного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно- розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими і службовими особами ( ст.ст. 1173, 1174 ЦК України). Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся із позовом про стягнення шкоди. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Як вбачається з матеріалів справи, постановою судді Галицького районного суду Львівської області від 07.06.2016 позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 483 МК України та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 14\~500 грн. з конфіскацією в дохід держави товару, вилученого згідно протоколу про порушення митних правил № 1639/20918/16 від 27.04.2016, а саме 500 пачок сигарет з фільтром торгової марки «Compliment Super Slims» без акцизних марок. Крім того, стягнуто з позивача на користь Львівської митниці 11\~812,07 грн. витрат за зберігання товару на складі. Вилучений автомобіль марки Volvo, модель V40, р/н [NUMBER] повернуто позивачу. У зв`язку з невиконанням постанови судді в частині повернення автомобіля позивач звернувся до правоохоронних органів, після чого розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 12018140150000026 від 04.01.2018 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Досудове розслідування вказаного кримінального провадження спочатку проводилось прокуратурою Львівської області, правонаступником якої є Львівська обласна прокуратура, а в подальшому ТУ ДБР у м. Львові. Станом на цей час досудове розслідування триває. Крім того, Галицькою митницею Держмитслужби подано до Червоноградського міського суду Львівської області позов до [PERSON] про відшкодування витрат за зберігання транспортного засобу в розмірі 552\~425,38 грн. У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Однак, у справі яка розглядається наявність у позивача обов`язку на відшкодування витрат за зберігання транспортного засобу в розмірі 552\~425,38 грн. не може ототожнюватись зі збитками, а ухвалення судового рішення про стягнення таких коштів не свідчитиме про заподіяння шкоди, а лише підтвердить існування такого обов`язку. Більше того, позивач, будучи допитаним в судовому засіданні як свідок суду пояснив, що матеріальної шкоди в сумі 552\~425,38 грн. йому не завдано і така шкода могла бути понесена виключно у випадку ухвалення судом відповідного рішення про стягнення з нього витрат за зберігання транспортного засобу, проте суд в задоволенні такого позову відмовив. Отже факт заподіяння матеріальної шкоди залишився недоведеним, що виключає можливість її стягнення з відповідачів. Крім того, недоведеною слід визнати вимогу про стягнення моральної шкоди. Так, позивач, будучи допитаний як свідок підтвердив, що моральна шкода пов`язана з заподіянням йому матеріальної шкоди, а також у зв`язку з неефективним досудовим розслідуванням кримінального провадження, під час якого слідчим суддею неодноразово скасовувались незаконні постанови слідчого про закриття кримінального провадження. Разом з тим, як встановлено судом, матеріальна шкода позивачу не заподіяння, а як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності. Крім того саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди. Такий висновок узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna\~v.Italy) від 25 липня 2001 року, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, заява N 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 04 липня 2018 року в справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 31 жовтня2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 23 січня 2019 року в справі № 308/1990/16-ц (провадження № 61-17901св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18, 13 листопада 2019 року в справі № 382/814/17 (провадження № 61-28691св18), 25 листопада 2019 року в справі № 686/22462/18, від 03 грудня 2019 року в справі № 686/26653/18, від 18 грудня 2019 року в справі № 554/11821/14 (провадження № 61-28437св18), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/16839/19 (провадження № 61-9043св20), від 16 листопада 2020 року у справі № 686/1527/20 (провадження № 61-9064св20). Враховуючи наведене вище суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимоги відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed