Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

28 вересня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Південного міжрегіонального управління юстиції про звільнення майна з під арешту. Позивач просить скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 42,5 кв.м. житловою площею 25,8 кв.м., накладений державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тартачною Катериною Михайлівною, 04.10.2013 року, номер запису про обтяження: 2731538. За результатами автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Чернявській Л.М. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року позов залишено без руху. 12 жовтня 2022 року від представника позивача до суду надійшла заява на виконання ухвали суду від 29 вересня 2022 року та позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Південне міжрегіональне управління юстиції про звільнення майна з під арешту. Позовна заява обґрунтована тим, що [INFO] померла [PERSON] , яка є власником квартири [ADDRESS] . Позивач є єдиним спадкоємцем померлої [PERSON] , у зв`язку з чим звернувся за оформленням своїх спадкових прав після смерті громадянки [PERSON] . З інформаційної довідки вбачається, що державним реєстратором Одеського міського управління юстиції Тартачною К.М. 04 жовтня 2013 року на виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси про забезпечення позову від 17.06.2013 року по справі № 1522/1507/2012 було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду, Позивач зазначив, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.03.2014 року по справі № 1522/1507/2012 позов залишено без розгляду, однак заходи забезпечення позову скасовані не були. Оскільки цивільний спір відсутній, раніше вжиті заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири є штучною перешкодою для оформлення права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 13 жовтня 2022 року відкрито провадження по справі, встановлено спрощений порядок розгляду справи. 24 жовтня 2022 року від Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. 07 листопада 2022 року від представника Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. В судове засідання 06 березня 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи, суд приходить до наступного. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 22 березня 2020 року, серія [NUMBER] . Як вбачається з Довідки № 108/02-14 від 10.11.2020 року виданої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С., станом на 10.11.2020 року громадянин [PERSON] є спадкоємцем по відношенню до спадкового майна померлої [INFO] [PERSON] . Згідно інформаційної довідки номер 56407324 від 31.03.2016 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт на квартиру [ADDRESS] яка належить на праві приватної власності [PERSON] , підставою виникнення обтяження є ухвала суду, про забезпечення позову, серія та номер: 1522/1507/2012, виданий 17.06.2013 року, видавник: Приморський районний суд м. Одеси. Як вбачається з ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 17 березня 2014 року по справі № 1522/1507/2012 позов [PERSON] до Одеської міської ради про встановлення факту сумісного проживання, визнання права власності в порядку спадкування за законом залишено без розгляду. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як роз`яснено п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03.06.2016, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Згідно ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно п 4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Отже, наявність оспорюваного позивачем арешту є перепоною у здійсненні реєстрації за собою успадкованого майна. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У зв`язку з вказаними обставинами, суд вважає можливим зняти арешт з майна позивача, так як власник майна відповідно до ст. 319, 321 Цивільного кодексу України в праві розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема з правочинів В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України, особа має право звернутися за захистом свого особистого майнового права та інтересу, зокрема, шляхом припинення дії, яка порушує право. За таких обставин, суд вважає відсутніми підстави подальшої дії обтяження нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , встановлені на підставі ухвали суду про забезпечення позову, серія та номер:1522/1507/2012, виданого 17.06.2013 року, видавник Приморський районний суд м. Одеси, а відтак, доходить висновку про обґрунтованість позову та задовольняє його. У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного

Outcome: approved