Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач 12.12.2022 звернувся до суду з даним позовом вказуючи, що 24 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №ZRDWGK00004355, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 15722,66 долари США. 10 вересня 2019 року приватним нотаріусом нотаріального округу Дніпропетровської області Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис №2633 про звернення стягнення на нерухоме майно. 23.12.2021 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження №67983543. Зазначає, що вказаний виконавчий напис незаконний та є таким, що не підлягає виконанню за наступних обставин. Так, 23 квітня 2021 року набрав чинності Закон України № 1381-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті". Усвідомлюючи наявність заборгованості, яка виникла за кредитним договором №ZRDWGK00004355 від 24.04.2008 року позивач звернувся з заявою про здійснення реструктуризації згідно вказаного Закону України. Від ПАТ «Приватбанк» йому надійшов лист - повідомлення, в якому зазначалося, що Банком прийняте рішення про задоволення вимоги Позичальника про здійснення обов`язкової реструктуризації заборгованості за Кредитним договором. Днем проведення реструктуризації є 12.11.2021 року. Таким чином на думку позивача, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1381-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті" у зв`язку з реструктуризацією заборгованості всі виконавчі документи є такими, що не підлягає виконанню. Також зазначив, що на момент подачі виконавчого напису до примусового виконання 23.12.2021 року кредитна заборгованість була реструктуризована 12.11.2021, тобто значно раніше. Відповідач відізвав виконавчий напис, оскільки оспорюваний виконавчий напис був поданий на виконання помилково. Крім того, державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору, яка оскаржується в адміністративному порядку, а тому вважає, що скасування цього виконавчого напису, буде підставою для скасування постанови про стягнення виконавчого збору. Також, позивач зазначає, що стягувачем нотаріусу не надано відповідні документи, які підтверджують безспірність заборгованості та є підставою для законного вчинення виконавчого напису, оскільки заборгованість за рішенням суду про стягнення з позивача кредитної заборгованості у справі №276/1545/15 відрізняється від заборгованості, зазначеної у оскаржуваному виконавчому написі нотаріуса, відповідач не мав права нараховувати проценти після пред`явлення вимоги, позивач не отримував вимогу про повернення коштів. \~ \~ \~ \~Позивач просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню з 13.11.2021 року виконавчий напис, вчинений 10.09.2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М. і зареєстрований в реєстрі за №2633 про звернення стягнення на нерухоме майно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] за договором іпотеки та стягнути з відповідача всі понесені судові витрати. Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 29.12.2022 року відкрито провадження у справі, визначено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву. Копію ухвали та позовної заяви з додатками відповідач АТ КБ «Приватбанк» отримав 05.01.2023. 20.01.2023 на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив з додатками, згідно якого він проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. В обґрунтування заперечень представник відповідача вказав, що провадження у даній цивільній справі підлягає закриттю, оскільки є рішення, що набрало законної сили у справі №276/2008/22, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; банк не є належним відповідачем у справі, оскільки не має права видавати виконавчий напис, а такою особою є нотаріус; спір стосується оскарження дій органу владних повноважень, а тому ця справа не підпадає під перелік справ підвідомчих загальним судам; позивачем не надано жодних розрахунків та доказів, які б підтверджували спірність оспорюваного виконавчого напису; банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів, затверджених Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи, які підтверджують заборгованість; зазначає, що строк протягом, якого може бути вчинено виконавчий напис не пропущено, оскільки подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору, однак згідно умов п.6.1 кредитного договору та п. 30 договору іпотеки строк дії договорів встановлено до 24.07.2028; посилання позивача на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області по справі №276/1545/15-ц та висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 є безпідставним, а сам факт звернення кредитора до суду не є підставою для визнання заборгованості спірною (а.сп. 45-69). Від третіх осіб будь-яких заяв по суті спору або клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, що підтверджується матеріалами справи. Від третіх осіб на виконання ухвали суду від 29.12.2022 надійшли копії документів та інформація щодо оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса. Згідно частини 5\~статті 279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами. У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір №ZRDWGK00004355, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 19282,5 дол. США на строк до 23.04.2028 зі сплатою відсотків у розмірі 1,08% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом (п. 8.1. договору) (а.сп. 91-96). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №ZRDWGK00004355 між позивачем та відповідачем 24.04.2008 укладено договір іпотеки, предметом якого виступило нерухоме майно, а саме майнове право на будинок, розташований в [ADDRESS] (а.сп. 86-90). Рішенням Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 10.03.2016 по справі №276/1545/15-ц задоволено позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ZRDWGK00004355 по тілу та процентах у розмірі 14932, 21 дол. США, з яких 14020, 18 дол. США заборгованість за кредитом, 912,03 дол. США заборгованість по процентам, а також стягнуто 17714, 04 грн. заборгованості по комісії, пені та штрафах (а.сп. 19-20). Вказане рішення набрало законної сили та на його виконання Володарсько-Волинським районним судом 24.05.2016 видано виконавчий лист, на підставі якого 16.06.2016 Хорошівським відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження №51412416. Разом з\~тим,\~за заявою\~відповідача приватним\~нотаріусомДніпровського\~міського нотаріального\~округу Бондар\~Іриною Михайлівною 10 вересня 2019 року вчинено виконавчий напис №2633, яким звернено стягнення на нерухоме майно житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (а.сп.71). Згідно змісту\~вказаного виконавчого\~напису,\~за рахунок\~коштів,\~отриманих від\~реалізації нерухомого\~майна запропоновано\~задовільнити вимогиАТ КБ «Приватбанк» шляхом перерахування коштів у розмірі: 1) заборгованість за кредитом 12701, 26 дол. США; 2) заборгованість за відсотками 7342, 26 дол. США; 3) комісія 444, 35 дол. США; 4) пеня 8684, 44 дол. США, що всього становить 29172 дол. США 31 цент, що за курсом НБУ на 14.06.2019 (один долар США дорівнює 26, 41708 гривень) становить 770647 гривень 25 копійок; 5) витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису 3500 гривень. Строк, за який проводиться стягнення, - одинадцять років один місяць двадцять один день, а саме з 24.04.2008 по 14.06.2019. У подальшому [PERSON] подав до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву про реструктуризацію зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, відповідно до п.7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (а.сп. 13- 15). Відповідно до інформації про зміну зобов`язань за результатами проведення реструктуризації за кредитним договором №ZRDWGK00004355\~від 24.04.2008\~рокуПАТ КБ «Приватбанк» 15.07.2021 (дата надходження заяви позичальника про реструктуризацію) здійснено реструктуризацію боргу [PERSON] , сума заборгованості за кредитом становить 94989,68 грн, кінцевий термін повернення кредиту 12.10.2031 (а.сп. 16-18). 23.12.2021\~року за\~заявою стягувача\~ПАТ КБ\~«Приватбанк» в.о.\~начальника відділу\~Хорошівського відділу\~державної виконавчої\~служби у\~Житомирському районі\~Житомирської області\~Центрально-Західного\~міжрегіонального управління\~Міністерства юстиції\~(м.Хмельницький)\~Шостаком Р.М.\~відкрито виконавче провадження\~№67983543\~з виконання\~виконавчого напису\~приватного нотаріусанотаріального округу Дніпропетровської області Бондар Ірини Михайлівни та про стягнення виконавчого збору у розмірі 77414,72 грн (а.сп. 7). Згідно постанови в.о.\~начальника відділуХорошівського відділу державної виконавчої служби у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) Шостака Р.М. від 28.01.2022 виконавче провадження №67983543 закінчене на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення, постанову про стягнення виконавчого збору виведено в окреме виконавче провадження (а.сп. 10). Крім того, ухвалою Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 04.02.2022 року, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 1381-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті", визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 24.05.2016 року на виконання рішення Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 10.03.2016 по справі №276/1545/15ц (а.сп. 11-12). Щодо доводів позивача про наявність підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та проведення реструктуризації боргу до подання спірного виконавчого напису до державної виконавчої служби суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ, проведення відповідно до цього Закону реструктуризації зобов`язань, передбачених договором, є підставою для визнання судом відповідно до статті 432 Цивільного процесуального кодексу України таким, що не підлягає виконанню, виконавчого документа, виданого для звернення до виконання рішення суду (ухваленого до дня проведення такої реструктуризації), яким передбачено стягнення грошових коштів та/або звернення стягнення на нерухоме майно. У разі визнання судом з цих підстав зазначеного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, та в разі подання нової позовної заяви стороною справи, в якій було ухвалено рішення про визнання зазначеного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, таке рішення суду не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 Цивільного процесуального кодексу України.» Таким чином,\~відповідно до\~вимог Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України\~щодо споживчих\~кредитів,\~наданих в\~іноземній валюті»\~№1381-ІХ таким, що не підлягає виконанню, судом може бути визнано виконавчого документа, виданого для звернення до виконання лише рішення суду, а не будь-якого виконавчого документа, зокрема, виконавчого напису нотаріуса, що є предметом даної справи. Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що на момент подачі виконавчого напису 23.12.2021 року кредитна заборгованість була реструктуризована 12.11.2021, тобто значно раніше, однак час подачі виконавчого напису до виконання не впливає на його законність, оскільки він був вчинений 10.09.2019 року, тобто до реструктуризації боргу. Судом при\~вирішенні даного\~спору враховується\~правова позиція\~Верховного Суду,\~висловлена у\~постанові від\~24.12.2020\~по справі\~№ 754/16184/16-ц про те, що позивач помилково ототожнює такі правові визначення як «припинення іпотеки» та «припинення зобов`язання» з правовими підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, обставини щодо відсутності підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса від 10.09.2019 №2633таким, що не підлягає виконанню з посиланням на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та проведення реструктуризації боргу позивача до подання спірного виконавчого напису для виконання до державної виконавчої служби встановлені рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.07.2022 по справі №276/593/22, яке набрало законної сили (а.сп. 55-59). Разом з тим, суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності закриття провадження по цивільній справі №276/2008/22 на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки судом вже вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (справа №276/593/22). Як вбачається з рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 14.07.2022 по справі №276/593/22 позивач у своїй позовній заяві не порушував питання щодо наявності хоча б однієї з вищевказаних підстав (позивачі звертаються з позовом про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню з тих підстав, що суми, на які вчинено виконавчий напис не є безспірними, стягувач не надав нотаріусу усі документи, які підтверджують заборгованість, пропущений строк вчинення виконавчого напису тощо) для визнання такого виконавчого напису недійсним згідно з вимогами Закону України «Про нотаріат», у той час як у позовній заяві [PERSON] , поданій до суду 12.12.2022, наводяться такі підстави, що в свою чергу свідчить про відсутність вирішення спору з тих самих підстав. Також суд відхиляє доводи відповідача про те, що банк не є належним відповідачем у справі, оскільки не має права видавати виконавчий напис, а такою особою є нотаріус, та те, що спір стосується оскарження дій органу владних повноважень, а тому ця справа не підпадає під перелік справ підвідомчих загальним судам. Так, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), зроблено висновок, що «відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача». За загальним правилом статей\~15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою\~статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (пункт 3 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Нотаріус у межах реалізації наданих йому юрисдикційних повноважень не вирішує спорів про право. Проте, здійснюючи повноваження у сфері безспірної юрисдикції, нотаріус має встановлювати наявність або відсутність певного юридичного складу, що є підставою нотаріального акта в межах вчинюваної ним відповідної нотаріальної дії. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 цього Закону). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19), від 27 березня 2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження №14-278гс18). Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі №6-887цс17. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) визначила, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Судом встановлено, що рішенням Володарсько Волинського районного суду Житомирської області від 10.03.2016 по справі №276/1545/15-ц задоволено позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до [PERSON] , стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №ZRDWGK00004355 по тілу та процентах у розмірі 14932, 21 дол. США, з яких 14020, 18 дол. США заборгованість за кредитом, 912,03 дол. США заборгованість по процентам, а також стягнуто 17714, 04 грн. заборгованості по комісії, пені та штрафах, на виконання якого Володарсько-Волинським районним судом 24.05.2016 відповідачу видано виконавчий лист, та в подальшому 16.06.2016 Хорошівським відділом державної виконавчої служби відкрито виконавче провадження №51412416. Враховуючи зазначене, кредитор, яким є відповідач, звернувшись з позовом до суду, на власний розсуд змінив порядок, умови і строк дії кредитного договору. Разом з тим, в порушення вимоги ч.2 статті 1050 ЦК України, звертаючись 10.09.2019 до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, відповідач просив задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору за період із 24.04.2008 по 14.06.2019, а саме: заборгованість за кредитом 12701, 26 дол. США; заборгованість за відсотками 7342, 26 дол. США; заборгованість за комісією 444, 35 дол. США; заборгованість за пенею 8684, 44 дол. США, заборгованість по штрафам (фіксована частина) 250 гривень, заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) 1458,62 дол. США, а всього на загальну суму 30630, 93 дол. США, що за курсом НБУ станом на 14.06.2019 складає 809179,73 гривень (а.сп. 72). На підставі вказаної заяви відповідача нотаріусом 10.09.2019 видано оскаржуваний виконавчий напис про стягнення з позивача заборгованості, за виключенням заборгованості по штрафам. При цьому як вбачається зі змісту оскаржуваного виконавчого напису від 10.09.2019 № 2633 та наданої відповідачем приватному нотаріусу виписки з рахунку боржника по договору №ZRDWGK00004355 (а.сп. 103-105 ) нарахування процентів, пені та комісії проводилося і після звернення відповідача у 2015 році до суду з вимогою про дострокове повернення кредиту та нарахованих процентів (згідно відомостей Єдиного реєстру судових рішень провадження по справі №276/1545/15-ц відкрито 21.12.2015), з дня виникнення права вимоги і до дня видачі виконавчого напису (10.09.2019) минуло понад 3 роки, зокрема у виписці з рахунку вказано, що строк прострочення за тілом кредиту становить 1549 днів, а в самому оскаржуваному виконавчому написі вказано, що стягнення проводиться за одинадцять років один місяць двадцять один день, а саме з 24.04.2008 по 14.06.2019, що не відповідає вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та принципу правової визначеності. Відповідно до змісту ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч.2\~ст.1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу Таким чином, з урахуванням неведених положень Цивільного кодексу України та умов кредитного договору №ZRDWGK00004355 (п. 8.1.) позичальник [PERSON] мав обов`язок сплачувати щомісячний платіж згідно Графіку погашення кредиту, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, а тому прострочення боржника виникало з моменту не сплати (або не повної сплати) чергового щомісячного платежу. При цьому згідно п.8.1.2 вказаного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1 (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів сторони дійшли\~згоди вважати\~строком повернення\~кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Згідно із п. 3.4. глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. У той же час, з виписки з рахунку боржника по договору №ZRDWGK00004355, наданої відповідачем приватному нотаріусу вбачається, що прострочена заборгованість за наданим кредитом виникла 31.03.2015 (а.сп. 104) та тривала до дня звернення банку за вчиненням виконавчого напису у вересні 2019 року. З урахуванням п.8.1.2 кредитного договору, строк виконання основного зобов`язання з повернення кредиту та нарахованих процентів змінився та настав 31.07.2015, а відповідно з вказаної дати у банку виникло право примусового стягнення боргу, що було реалізовано банком шляхом звернення до суду по справі №276/1545/15-ц. Верховний Суд у своїй постанові від 25.01.2023 по справі №209/3103/21 зазначив наступне: « У кредитному договорі в силу положень статті 627 ЦК України про свободу договору сторони можуть встановити як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. За обставинами цієї справи, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Крім того, у пункті 7.1 кредитного договору сторони визначили, що у разі порушення термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов`язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Тобто, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто підстави зміни строку виконання основного зобов`язання. Аналіз змісту пункту 7.1 кредитного договору дає підстави для висновку, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості. Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання і така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін. Такі висновки сформульовані у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року (провадження № 61-14987св19) ». З огляду на викладене, доводи відповідача, наведені у відзиві про те, що строк протягом, якого може бути вчинено виконавчий напис не пропущено, оскільки подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору, однак згідно умов п.6.1 кредитного договору та п. 30 договору іпотеки строк дії договорів встановлено до 24.07.2028, а тому саме з цієї дати у банку виникає право звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого нкапису є безпідставними та такими що суперечать положенням як ст.ст. 610, 612, 1050 ЦК України, так і умовам п.8.1. кредитного договору. Отже вимоги про стягнення заборгованості за період з 24.04.2008 по 14.06.2019 є безпідставними, оскільки право банку нараховувати проценти та штрафні санкції припинилося внаслідок звернення кредитора до суду в 2015 році (справа №276/1545/15-ц), а з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що подану нотаріусу заборгованість позивача перед банком не можна було вважати безспірною. Аналогічна правова\~позиція за\~подібних предмету\~та обставин\~спору була висловлена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2021 року у справі №541/1308/19 та у постанові від 5 квітня 2022 року у справі № 646/4407/20. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи відповідача, наведені ним у відзиві, у тому числі про неможливість застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини щодо відсутності безспірності заборгованості, спливу 3-х річного строку за вимогами, за якими приватним нотаріусом видано виконавчий напис, а тому до уваги судом не беруться. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18, звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Таким чином, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Отже, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню має стосуватися моменту вчинення нотаріальної дії, тобто вчинення нотаріусом виконавчого напису, та не пов`язано з будь-якою іншою подією (як то реструктуризація боргу або його погашення) у період його виконання. Разом з тим, невірне формулювання позовних вимог позивачем не позбавляє суд з урахуванням принципу «jura novit curia» («суд знає закони»), постановити рішення, в якому визначити належний і ефективний засіб правового захисту, передбачений законом, відповідно до встановлених фактичних обставин та змісту і суті позовних вимог позивача. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а виконавчий напис, вчинений 10.09.2019 року приватним нотаріусом Бондар І.М. і зареєстрований в реєстрі за №2633 про звернення стягнення на нерухоме майно на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з [PERSON] за договором іпотеки визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~понесені судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини вимог, отже, відповідно до наведеної вище норми закону на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved