Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] , є побутовим споживачем природного газу, квартира обладнана газовою плитою для приготування їжі. На його звернення до відповідача із заявою про встановлення індивідуального газового лічильника, відповідач нічого не зробив. Вважає, що дії відповідача щодо невизнання за ним права забезпечення індивідуальним безкоштовним газовим лічильником, порушує законні права як побутового споживача природного газу. Просить суд зобов`язати відповідача здійснити за свій рахунок встановлення індивідуального газового лічильника у квартирі, та стягнути на його користь з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. Ухвалою від 11.01.2023 року відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 07.02.2023 року, до суду, від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з 01.07.2015 року АТ «Запоріжгаз» на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу, здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. АТ «Запоріжгаз» було направлено Заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу. За наслідками направлення Оператором ГРМ Заяви-приєднання до договору розподілу природного газу, з боку споживачів - позивачів Заяву-приєднання до договору розподілу природного газу на адресу Оператора ГРМ повернуто не було. В подальшому Споживачі - позивачі здійснювали оплату спожитого природного газу на підставі наданих йому з боку його постачальника - ТОВ «ЗАПОРІЖГАЗ ЗБУТ» відповідних рахунків за послуги з газопостачання. За вказаним вбачається, що факт оплати Споживачами спожитого газу підтверджує споживання газу останніми, а отже є діями, які засвідчують бажання Споживачів укласти договір розподілу природного газу, що у підсумку є фактом приєднання Споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептуванням договору розподілу природного газу) на умовах, що зокрема визначені в персоніфікованих даних відповідної заяви-приєднання. Відповідно до частини першої статті 6 Закону (у редакцїї яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були забезпечити встановлення лічильників газу (індивідуальних або загальнобудинкових для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням. Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані в термін до 01.01.2018 року для зазначеної групи населення забезпечити встановлення індивідуальних лічильників газу. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У відповідності до статті 3 цього Закону фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. За приписами статті 4 цього Закону виконавцями робіт із встановлення вузлів обліку природного газу є суб`єкти господарювання, що: здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; отримали відповідні дозволи для виконання робіт із встановлення вузлів обліку природного газу. Приписами норм не закріплено за суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, обов`язку з встановлення споживачам категорії населення саме індивідуальних лічильників газу, відповідно саме в квартирах та приватних будинках таких споживачів і що це є виключно єдиним заходом, яким забезпечується населення даної категорії лічильниками газу. Поряд з цим під лічильником газу в розумінні цього Закону слід вважати будь-який засіб вимірювальної техніки без обмеження за критерієм їх функціонального призначення - індивідуальний або загальнобудинковий (на групу споживачів). Суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані були в термін до 01.01.2018 року для вищевказаної категорії населення, а саме, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується, зокрема, тільки для приготування їжі, забезпечити встановлення лічильників газу, як індивідуальних або загальнобудинкових, що забезпечить 100% облік природного газу такими споживачами. Ініціювати встановлення будинкового вузла обліку на багатоквартирний будинок, групу багатоквартирних будинків, групу споживачів можуть як власник (власники) такого будинку (таких будинків) (квартир), так і оператор газорозподільної системи. Встановлення будинкового вузла обліку здійснюється згідно з Кодексом газорозподільних систем. Встановлення будинкового вузла обліку, в тому числі витрати на проектування, монтаж, здійснюється за кошти сторони, яка ініціювала встановлення такого вузла обліку. У разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. Поряд з зазначеним слід звернути увагу на те, що фінансування робіт з забезпечення лічильниками газу даної категорії населення, виконання яких запроваджується Оператором ГРМ здійснюється за рахунок коштів таких Операторів ГРМ, що передбачені структурою тарифу на послуги розподілу природного газу. З метою недопущення зростання тарифу на розподіл природного газу, Відповідачем з 01.10.2015 року проводяться заходи щодо забезпечення споживачів природного газу лічильниками газу, зокрема в частині запровадження масштабного встановлення будинкових лічильників, що до речі потребує в 5 разів менше коштів. У Законі була відсутня деталізація, що вузол обліку природного газу чи лічильник газу не може бути загальнобудинковим, адже зазначено, що за допомогою лічильника газу має бути визначено обсяг спожитого газу населенням, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких газ використовується тільки для приготування їжі. Комерційний облік комунальних послуг з постачання та розподілу природного газу може здійснюватись відповідно до загальнобудинкового вузла обліку у разі відсутності у споживача індивідуального вузла обліку. На виконання Інвестиційної програми відповідно до приймання комерційного вузла обліку газу в експлуатацію 08.08.2016 року за адресою: [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник та здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником. Встановлення індивідуальних лічильників газу, є заходом забезпечення лічильниками газу споживачів категорії населення, поряд з заходом за яким забезпечення лічильниками здійснюється шляхом встановленням загальнобудинкових лічильників газу. Відповідно до законодавства, що було чинним на момент встановлення будинкового вузла обліку природного газу АТ "Запоріжгаз" мав підстави для встановлення будинкового вузла обліку природного газу за зазначеною адресою. Також 19.01.2018 р. набрали чинності зміни до Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу". Так змінами до Закону було доповнено статтю 2 закону новою частиною другою. Згідно з якою з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирного будинку". Споживачу, як власнику квартири або будинку, надано право на встановлення індивідуального (квартирного лічильника) окремо на квартиру або будинок але за ініціативи останнього і за його власні кошти у випадку його незгоди розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку. Фінансування споживачем таких заходів може бути здійснено з будь, яких джерел не заборонених законом, а роботи з встановлення лічильника газу не відносяться до конкурентного ринку та можуть виконуватись будь-якими суб`єктами господарювання, які мають відповідні дозволи. Із системного аналізу діючого на момент виникнення правовідносин законодавства у сфері розподілу природного газу вбачається обов`язок суб`єктів господарювання, що здійснюються розподіл природного газу на відповідній території, в частині забезпечення встановлення до 01.01.2018 року для групи населення, визначеної статтею 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильниками природного газу, має виконуватись через встановлення як індивідуальних, так і загальнобудинкових лічильників, що забезпечить 100% облік спожитого природного газу населенням. Наразі є чинним Тимчасове положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620. Так, норми зазначеного Положення, кореспондуються із нормами Кодексу ГРС в частині забезпечення комерційного обліку природного газу у правовідносинах з розподілу природного газу споживачам категорії населення. Ані норми Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», ані норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ані будь-який інший нормативно-правовий акт не містять обов`язку оператора ГРМ погоджувати встановлення загальнобудинкового лічильника із споживачами. За таких обставин вважає, що АТ «Запоріжгаз» не порушено норм чинного законодавства, зокрема щодо встановлення лічильників газу, що передбачено ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-УІ від 16.06.2011 р. не порушено умови Типового договору розподілу природного газу укладеного ним з Позивачем, а отже відсутні підстави щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Позивача. Щодо витрат на правничу допомогу вказано, що враховуючи обставини справи, її незначну складність, предмет та підстави позовних вимог, визначений розмір витрат на послуги адвоката є завищеними, не відповідає критеріям розумності та співмірності і є надмірним, що суперечить принципу розподілу судових витрат Просить суд задовольнити клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, та відмовити позивачу в задоволені позовних вимог. Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS] , зареєстрований у квартирі. Відповідно до тверджень позивача, він є побутовим споживачем зі споживання природного газу, з особовим рахунком № [NUMBER] , квартира обладнана газовою плитою для приготування їжі. Господарську діяльність з розподілу природного газу, на території м. Запоріжжя, здійснює Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз». Відповідно до тверджень відповідача у відзиві, 08.08.2016 року, у будинку [ADDRESS] , було встановлено загальнобудинковий лічильник, за яким здійснюється нарахування за спожитий природний газ. [PERSON] направляв листа директору АТ «Запоріжгаз», за твердженням позивача, про встановлення індивідуального газового лічильника, на який відповіді не отримав, що не спростовано відповідачем. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на, зокрема, захист своїх прав державою, належну якість продукції та обслуговування, звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. За змістом ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2004р., який втратив чинність з 01.05.2019р., а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017р., який введено в дію з 01.05.2019р., правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, а споживач - оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Постановою НКРЕКП №2492 від 30.09.2015р. затверджено Кодекс газорозподільних систем. Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС, Оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Згідно з пп.1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП 30.09.2015р. за № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. Відповідно до ч.2, 3 ст.18 Закону України «Про ринок природного газу», приладовий облік природного газу здійснюється з метою визначення за допомогою вузла обліку природного газу обсягів його споживання та/або реалізації, на підставі яких проводяться взаєморозрахунки суб`єктів ринку природного газу. Постачання природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу. Побутові споживачі у разі відсутності приладів обліку природного газу споживають природний газ за нормами, встановленими законодавством, до термінів, передбачених у ч.1 ст.2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згідно з п.10 гл. 2 розділу Х Кодексу ГРС установлення лічильників газу побутовим споживачам здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Відповідно до ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» №3533-VI від 16.06.2011р., фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання , що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету, крім коштів місцевих бюджетів; інших джерел, не заборонених законодавством. Побутові споживачі природного газу - фізичні особи (населення) можуть самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу. Пп. «а» п.1 ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції, чинній на момент встановлення ЗВОГ в будинку позивача) передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року. На час виникнення спірних правовідносин, а саме звернення позивача до відповідача з заявою про встановлення індивідуального газового лічильника та на час розгляду справи, пп. «а» п.1 ч.1 ст.6 вказаного Закону передбачено, що суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01 січня 2023 року. Вирішуючи вимоги позивача про зобов`язання АТ «Запоріжгаз» встановити в квартирі індивідуальний лічильник газу, суд виходить з наступного. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року (справа №214/2435/17, провадження №14-347цс18) дійшла висновку, що відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивачів. Волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 212/5836/17. Зміст статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Стаття 6 Закону визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Отже на відповідача АТ «Запоріжгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку не споживачів є неправомірним. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмова АТ «Запоріжгаз» від свого обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу, суперечить вимогам законодавства, порушує її права. Визначаючи спосіб захисту порушеного права, суд виходить з того, що право на встановлення індивідуального лічильника газу побутовим споживачам газу у їх квартирах встановлено законодавством, додаткового визнання цього права судовим рішенням не потребується, а тому суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача, в даному випадку, буде зобов`язання відповідача АТ «Запоріжгаз» за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника в квартирі позивача. На думку суду такий спосіб захисту не суперечить закону, відповідає інтересам позивача, змісту порушеного права, характеру його порушення, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Відповідно до ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 992,4 грн. Що стосується витрат на правову допомогу. Відповідно до положень ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 року у справі "Лавентс проти Латвії", зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження витрат на правову допомогу, позивачем надано: копію Договору (угоди) про надання правової допомоги б/н від 01.11.2022 року, ордер АР №1108880, копію акту про виконання робіт за надання юридичних послуг б/н від 15.11.2022 року, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру б/н від 15.11.2022 року на суму 3000 грн., і 7000 грн. Представником АТ «Запоріжгаз» подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з посиланням на те, що такі витрати не є співмірними із складністю справи, є завищеними, не відповідають критеріям розумності та співмірності, є надмірними. Згідно з Актом про виконання робіт за надання юридичних послуг б/н від 15.11.2022 року, адвокатом надані позивачу такі послуги: витрачений час на подання позовної заяви 2 години, сума 2000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи 2 години, сума 2000 грн.; дослідження питання, підготовка правового висновку та вивчення судової практики з цього питання 3 години, сума 3000 грн.; участь у судових засіданнях, сума 3000 грн. Суд вважає необхідним виключити з розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, такі послуги як участь адвоката у судових засіданнях на суму 3000 грн., та ознайомлення з матеріалами справи на суму 2000 грн., оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, і адвокат участь в судових засіданнях не приймав, з матеріалами справи в суді не ознайомлювався, отже такі послуги не надавались. Інші витрати, а саме послуги з подання позовної заяви на суму 2000 грн., дослідження питання, підготовки правового висновку та вивчення судової практики з цього питання на суму 3000 грн., не відповідають критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, виконаної адвокатом роботи. Зі змісту позовної заяви вбачається, що більша її частина стосується цитування норм права та судової практики, яка є усталеною. До позовної заяви було додано лише копію паспортного документа, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, копію свідоцтва про право власності на житло, копію поштового відправлення, копію рахунку до сплати за розподіл газу, та документи на підтвердження витрат на правову допомогу. Витрачання адвокатом на все це 5 годин, які він оцінив разом в 5000 грн., не можуть вважатися розумними та обґрунтованими. Враховуючи критерій реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, характер та складність виконаної адвокатом роботи, з урахуванням конкретних обставин справи,

Outcome: approved