Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини звернувся [PERSON] . Зазначає, що подружжя має малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] та мотивує свою заяву тим, що шлюбне життя з відповідачкою не склалося, у зв`язку з чим просить шлюб розірвати. Окрім того, зазначаючи про те, що їх син є більш прихильним до нього та у них склались довірливі і близькі стосунки, у зв`язку з чим він більшою мірою бере участь у вихованні сина, який перебуває на його утриманні, посилаючись на те, що в силу віку син вже не має потреби постійно бути з матір`ю, просить визначити місце проживання з ним. Зазначає при цьому, що має змогу забезпечити житлові умови для сина, оскільки житло, де є зареєстрованим за місцем проживання та фактично проживає його син, належить для його батька і син відвідує дошкільний навчальний заклад в с.Мощаниця - за своїм місцем проживання. Ухвалою суду від 22.12.2022 було відкрито загальне позовне провадження по даній справі, визначено відповідачці строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачка правом подати відзив на позовну заяву не скористалась. В поданій на адресу суду заяві позов визнала. Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області вважає, що між сторонами відсутній спір з приводу місця проживання дитини. Ухвалою суду від 22.12.2022 було зобов`язано третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, надіслати суду пояснення щодо позову, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчий комітет Острозької міської ради Рівненської області та зобов`язано виконавчий комітет Острозької міської ради Рівненської області надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ухвалою суду від 12.01.2023 було закрито підготовче провадження по справі про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини і призначено її розгляд по суті. Водночас, ухвалою суду, постановленою без виходу в нарадчу кімнату, відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою позову, у зв`язку з тим, що таке визнання позову може суперечити закону. Вирішено питання щодо необхідності надання органом опіки і піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області письмового висновку щодо розв`язання спору. Визнано явку позивача та відповідачки в судове засідання обов`язковою. 13.02.2023 судом, у зв`язку з наявністю у сторін у справі малолітньої дитини сторонам у справі було надано строк на примирення та зупинено провадження у справі. 13.03.2023 провадження у справі було поновлено. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та додатково пояснили, що між сторонами наявний спір з приводу місця проживання їх сина. Позивач пояснив, що разом з відповідачкою та сином проживав в будинку свого батька, що в [ADDRESS] , а на даний час відповідачка проживає в іншому місці. Зазначив, що постійного місця роботи не має, а займається веденням домашнього господарства. Пояснив, що син є більш прихильним до нього і тому він бажає, щоб син проживав разом з ним. Повідомив, що позов про місце проживання дитини не пов`язаний з уникненням від мобілізації, зазначивши, що отримував повістку [INFO] , пройшов медичну комісію, пов`язану з мобілізацією та визнаний зазначеною комісією обмежено придатним до військової служби у військовий час. Відповідачка в судовому засіданні позов про визначення місця проживання дитини визнала та пояснила, що вона, позивач та їх син спільно проживали в будинку батька позивача в [ADDRESS] , а на даний час вона проживає в своєї знайомої в [ADDRESS] , хоча договору оренди житла, у зв`язку з цим, вона не укладала та у виконавчому комітеті Острозької міської ради Рівненської області такий договір не реєструвала. Пояснила, що є працевлаштованою та працює санітаркою в фельдшерсько-акушерському пункті, що в с.Мощаниця Рівненського району Рівненської області. Запевняє, що між нею та позивачем наявний спір з приводу місця проживання сина. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області в судовому засіданні пояснила, що між сторонами відсутній спір з приводу місця проживання дитини, оскільки позивач та відповідачка домовились, що після розірвання шлюбу їх син проживатиме з позивачем. Суд, розглянувши справу відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України, за правилами загального позовного провадження, вважає, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. З пояснень сторін, свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] встановлено, що сторони по справі перебувають в шлюбі з 14.07.2016, а зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що сторони у справі мають малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] . В судовому засіданні сторони наполягають на розірванні шлюбу, зазначаючи про те, що на даний час фактично шлюб припинено і подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим. Ухвалою суду від 13.02.2023, у зв`язку з наявністю у сторін у справі малолітньої дитини сторонам у справі було надано строк на примирення. Після закінчення строку на примирення позивач та відповідачка запевняють суд, що такого не настало і спроб примирення вони не вчиняли. Відповідно до ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, а відповідно до ст.56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Оскільки в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] стверджують, що на даний час шлюб фактично припинено і спроби відновити шлюбні відносини, шляхом надання сторонам у справі строку на примирення, до позитивного результату не призвели, то суд приходить до висновку про те, що його необхідно розірвати. При цьому, суд бере до уваги, що позов про розірвання шлюбу було подано до суду 08.12.2022, судом вживались заходи для примирення подружжя та у зв`язку з цим приходить до висновку про те, що у позивача та відповідача було достатньо часу для прийняття виваженого рішення про необхідність існування шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно приписів ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 992 грн. 40 коп. судового збору за позовною вимогою про розірвання шлюбу, що підтверджується квитанцією №РК2В-8Х5В-ММ5В-02Т7 від 07.12.2022, а тому у зв`язку з визнанням позову про розірвання шлюбу відповідачкою позивачу підлягає поверненню з державного бюджету 496 грн. 20 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви про розірвання шлюбу. В той же час, за цими ж правилами з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 496 грн. 20 коп. витрат на сплату судового збору. Вирішуючи спір про місце проживання дитини, суд виходить з наступного. З пояснень сторін та свідоцтва про народження серії [NUMBER] встановлено, що сторони у справі мають малолітнього сина [PERSON] , який народився [INFO] та проживає в [ADDRESS] . Зазначене підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади від 01.09.2022 (номер витягу 2022/000478388). В зазначеному житлі також є зареєстрованими за місцем проживання позивач та відповідачка, що підтверджується їх поясненнями та витягом з Реєстру територіальної громади від 02.09.2022. З пояснень сторін та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.12.2012 встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Мощаницької сільської ради Острозького району Рівненської області №65 від 21.11.2012 житловий будинок з надвірними будівлями, що в [ADDRESS] належить не позивачу, а його батькові [PERSON] . Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. В статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч.2 ст.161 СК України). При вирішенні справи суд виходить з того, що виняткових обставин, у розумінні положень ст.161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання малолітнього [PERSON] разом з матір`ю, не встановлено. В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що як позивач, так і відповідачка не мають власного житла. Водночас, з пояснень сторін встановлено, що позивач не є працевлаштованим, тобто не має самостійного доходу. При цьому, суд критично оцінює показання позивача з приводу того, що він отримує дохід від ведення домашнього господарства, оскільки таких доказів позивачем суду не надано. В той же час, відповідачка є працевлаштованою в фельдшерсько-акушерському пункті, що в с.Мощаниця Рівненського району Рівненської області, де отримує заробітну плату, тобто має самостійний дохід, що є однією з істотних умов для вирішення спору про місце проживання дитини. Загальновідомим є факт, що на даний час триває збройна агресія рф проти України. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ було введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022. В подальшому відповідними Указами Президента України та Законами України дію воєнного часу було продовжено. Таким чином, на даний час в Україні діє воєнний стан. Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів. Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 зазначеного Закону. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є військовозобов`язаним, а отже може бути призваний на військову службу під час мобілізації. На думку суду, це є обставиною, яка має істотне значення під час вирішення цього спору, оскільки, відповідно до абзацу 4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані чоловіки, які самостійно виховують дитину віком до 18 років, а позивач, навіть якщо позов був би задоволений, таким не являвся б, оскільки відповідачка не є позбавленою батьківських прав, а отже має право та повинна брати участь у вихованні сина, як то визначено в ст.150 СК України. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що в задоволені позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5, 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, суд також виходить з того, що кожною зі сторін належними доказами не доведена особиста прихильність дитини до кожного з них. Відповідно до ч.4, 5, 6 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оскільки висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Острозької міської ради Рівненської області, яким він вважає за можливе проживання малолітнього [PERSON] з батьком є недостатньо обґрунтованим, то з наведених вище міркувань суд критично ставиться до зазначеного висновку та не погоджується з ним. Таким чином, перевіривши надані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд

Outcome: approved