Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, що в подальшому було уточнено, до Державного навчального закладу «Запорізький професійний ліцей автотранспорту» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він працює у ДНЗ «Запорізький професійний ліцей автотранспорту» на посаді сторожа. У листопаді 2021 року він стикнувся з грубим порушенням його конституційного права на роботу. Відповідач постійно незаконно вимагав від нього медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та обмежував право працівника щодо повноцінної роботи. Так, 08.11.2021 йому Відповідачем було вручено Наказ № 91/п від 08.11.2021 про відсторонення його від роботи. У зв`язку з тим, що дії Відповідача порушують його право на роботу, закріплене Конституцією України, він просить визнати наказ про його відсторонення від роботи незаконним та скасувати його, а також поновити його на роботі та виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення. Заочним рішенням суду від 23.03.2022 позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а саме визнано незаконним та скасовано наказ про його відсторонення, стягнуто заробітну плату за час незаконного відсторонення у розмірі 29 149,28 грн за період з 09.11.2021 по 23.03.2022. Ухвалою суду від 16.06.2022 вищевказане заочне рішення суду скасоване. Справа призначена до нового розгляду в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Від представника ДНЗ «Запорізький професійний ліцей автотранспорту» - адвоката Черкашина І.І., надійшов відзив, в якому він просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути з позивача на їх користь судові витрати за заяву про перегляд заочного рішення. Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить винести рішення з врахуванням позиції, викладеній у відповіді на відзив. Від представника ДНЗ «Запорізький професійний ліцей автотранспорту» - адвоката Черкашина І.І., надійшла заява про розгляд справи без його участі, щодо позовних вимог заперечує у повному обсязі та при винесенні рішення просить врахувати позицію, викладену у запереченнях на позовну заяву та практику Верховного Суду, викладену у постанові від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21, зокрема, у пунктах 11.35, 12.5, 13.14, 14.4, 14.9. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що позивач з 02.06.2018 обіймає посаду сторожа у ДНЗ «Запорізький професійний ліцей автотранспорту», про що в трудовій книжці Позивача міститься відповідний запис (а.с. 15 - зворотній бік). Відповідно до Наказу № 91/п від 08.11.2021, виданого Державним навчальним закладом «Запорізький професійний ліцей автотранспорту», Позивача відсторонено від роботи (а.с. 7). Підставами для видачі цього наказу слугували: інформаційне попередження щодо змін у законодавстві від 19.10.2021 (а.с. 8), попередження від 04.11.2021 (а.с. 9), заява [PERSON] від 19.10.2021 про відмову від вакцинації (а.с. 10). Не погоджуючись з позовними вимогами Відповідач надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ДНЗ діяв згідно вимог чинного законодавства при вирішення питання щодо відсторонення Позивача від роботи. Відповідач зі свого боку тричі попереджав Позивача про необхідність вакцинації, однак останній відмовився від проходження обов`язкового профілактичного щеплення та не надав медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. При відстороненні Позивача від роботи Відповідач керувався Постановою Кабінету Міністрів України № 1096 від 20.10.2021 про «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236», що була доповнена п. 416; Кодексом законів про працю України, а саме ст. 46, що регулює процедуру відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом, а також Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Разом з цим, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, 28.02.2022 Міністерство охорони здоров`я опублікувало наказ № 380 від 25.02.2022 «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153». Цей документ набрав законної сили 01.03.2022. Він зупиняє дію наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» до завершення воєнного стану в Україні. Незважаючи на наказ № 380 від 25.02.2022, Позивач за власною ініціативою не виходив на роботу в період з 01.03.2022 по 03.05.2022, хоча підстави, що перешкоджали здійсненню його трудових обов`язків, на той момент відпали. Відтак, Відповідач вважає, що відсторонення Позивача від роботи як працівника закладу освіти через його відмову від профілактичного щеплення ґрунтується на вимогах закону, здійснено в спосіб, передбачений законом та відповідає вимогам чинного законодавства про працю та фактичними підставами. Відповідь на відзив ґрунтується на доводах, викладених у позовній заяві. Позивач вважає позицію Відповідача необґрунтованою та наполягає на задоволенні своїх позовних вимог. Додатково зауважує, що він не знав про існування наказу № 380, виданого 25.02.2022 Міністерством охорони здоров`я України, а тому приступив до своїх трудових обов`язків лише 02.05.2022 після набрання 28.04.2022 заочним рішенням суду від 23.03.2022 законної сили. Статтею 46 КЗпП України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, вказаною статтею до обов`язкових віднесені щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу і не передбачає у своєму переліку обов`язкового щеплення від COVID-19. Нормами цієї статті передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, однак лише виключно в порядку, встановленому законом. Наведене узгоджується з ч.ч. 1-2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», якими визначено наступне: профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Відповідно до приписів ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 затверджений Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Ним визначено, що обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, зокрема, закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 встановлено карантин та запроваджені обмежувальні протиепідемічні заходи з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до цієї постанови, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій необхідно забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Разом з цим, зміст права на працю, закріплений положеннями ст. 43 Конституції України, включає крім вільного вибору праці також і відповідні гарантії реалізації цього права. Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 04.09.2019, № 6-р(II)/2019). З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний Наказ винесений на підставі ст. 46 КЗпП України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», п. 416 ПКМУ № 1236 від 09.12.2020 з урахуванням заяви [PERSON] від 19.10.2021 про відмову від вакцинації. Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено, що профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань. Повнолітнім дієздатним громадянам профілактичні щеплення проводяться за їх згодою після надання об`єктивної інформації про щеплення, наслідки відмови від них та можливі поствакцинальні ускладнення. Якщо особа та (або) її законні представники відмовляються від обов`язкових профілактичних щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а в разі відмови дати таке підтвердження - засвідчити це актом у присутності свідків. Відомості про профілактичні щеплення, поствакцинальні ускладнення та про відмову від обов`язкових профілактичних щеплень підлягають статистичному обліку і вносяться до відповідних медичних документів. Медичні протипоказання, порядок проведення профілактичних щеплень та реєстрації поствакцинальних ускладнень встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (ч. 7 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Тобто, аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього тощо. Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими. Наведене узгоджується з позицією, викладеною у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21. Суду не надано достатніх та допустимих доказів того, що роботодавцем при відстороненні Позивача від роботи у зв`язку із відсутністю в [PERSON] щеплення проти COVID-19, дотримані вимоги ч. 6 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а також ч. 2 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», якою, зокрема, визначено, що у разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Постановою Кабінету Міністрів України № 372 від 26.03.2022 до Постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 внесені зміни, якими визначено наступне: на період воєнного стану: фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендувати дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; фізичним особам рекомендувати забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану. Пункт 416 доповнити абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану». Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 380 від 25.02.2022, що набрав чинності 01.03.2022 зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами. Тобто, після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, що належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19. Окрім зазначеного вище, суд зазначає, що за статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією. Зокрема, п. 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. У своєму рішенні № 10-р/2020 від 28.08.2020 Конституційний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Суд констатує, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належать Постанова КМУ та Наказ МОЗ. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 75 Конституції України). Відповідно до п. 2 ст. 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Згідно ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови Кабінету Міністрів України та в спосіб, що не відповідає вимогам п. 1 ст. 92 Конституції України та ст. 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції України, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, що передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. Таким чином, суд приходить до висновку, що наказ про відсторонення Позивача від роботи є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Водночас, суд відхиляє позовні вимоги в частині поновлення на роботі, оскільки Позивача було відсторонено від виконання обов`язків, а не звільнено з посади. Наведене вище узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Суд також критично ставиться до доводів Відповідача в частині того, що до завершення воєнного стану в Україні зупинена дія наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 від 04.10.2021 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» і позивач з власної ініціативи не виходив на роботу з 01.03.2023 (день набрання чинності 01.03.2023), адже позивач не знав про існування нормативного акта, що відмінив дію попереднього нормативного акта. Відповідач зі свого боку як роботодавець не повідомив Позивача про можливість здійснення останнім своїх трудових обов`язків вже з 01.03.2022 у зв`язку зі змінами у законодавстві. Натомість, матеріалами справи підтверджено, що згідно Наказу № 37/к від 02.05.2022, з урахуванням норм чинного законодавства, [PERSON] допущений до роботи з 03.05.2022 (а.с. 165). Тобто, безпосередньо роботодавець своїм наказом допустив Позивача до виконання його трудових обов`язків саме з 03.05.2022. Разом з тим, за час незаконного відсторонення від роботи, Позивач не мав професійної взаємодії та не отримував заробітної плати, а тому суд визнає за необхідне зобов`язати Відповідача виплатити Позивачеві середній заробіток за час відсторонення від роботи (вимушеного прогулу) із розрахунку: середньоденна заробітна плата * кількість робочих днів. Середньоденна заробітна плата складає 316,84 грн (а.с. 30). Сума заробітної плати, що підлягає до сплати Відповідачем Позивачеві складає 37 387,12 грн за період з 09.11.2021 (наступний день за днем відсторонення від роботи) по 28.04.2022 (день набрання чинності заочним рішенням суду від 23.03.2022), а саме листопад 2021 року (16 робочих днів) = 5 069,44 грн, грудень 2021 року (22 робочих дні) = 6 970,48 грн, січень 2022 року (19 робочих днів) = 6 019,96 грн, лютий 2022 року (19 робочих днів) = 6 019,96 грн, березень 2022 року (22 робочих дні) = 6 970,48 грн, квітень 2022 року (20 робочих днів) = 6 336,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України з Відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн, оскільки позивач був звільнений від його сплати при зверненні з відповідним позовом до суду. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial