Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] 07 листопада 2022 року звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 20 жовтня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис за №1748. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що від шлюбу є неповнолітня донька [PERSON] , [INFO] . Однак, їх із відповідачкою сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки та ведення спільного господарства. Зі сторони відповідача неодноразово вчинялося домашнє насильство щодо нього. Тому, вважає, що сумісне життя і збереження сім`ї стали неможливими. У липні 2022 року він вже звертався до суду із позовом про розірвання шлюбу, однак залишив без розгляду. Однак сімейні відносини не покращились. На даний час він та відповідачка разом не проживають, не підтримують сімейних відносин та не веду спільного господарства. Вважає, що їх шлюб існує лише формально, тому підстави для примирення подружніх відносин відсутні, оскільки подальше перебування у шлюбі суперечить його інтересам, що мають істотне значення. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 листопада 2022 року призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викдиком сторін у судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, попередньо подав до суду заяву від 21 листопада 2022 про розгляд справи за його відсутності. Вказав, що позовні вимоги підтримує з підстав викладених в позові, щодо надання терміну для примирення подружніх відносин, категорично заперечує. У судовому засіданні представник позивача адвокат Скиба В.М. позовні вимоги підтримав та просив розірвати шлюб між позивачем та відповідачем. Категорично заперечив щодо примирення, оскільки перебування у шлюбі суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення. Просив суд взяти до уваги, впродовж тривалого періоду часу позивач та відповідач разом не проживають, не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільного господарств, що свідчить про те, що сім`я сторін розпалася та шлюб носить лише формальний характер. При цьому позивач, який з листопада 2022 року проживає за межами України, приймає участь у житті неповнолітньої дочки [PERSON] , у тому числі надсилає для неї продукти харчування, незважаючи на те, що стягненні аліменти на користь відповідачки на дочку. Акцентував увагу суду на тому, що позивач вже звертався до суду із позовом про розірвання шлюбу, залишив позовну заяву без розгляду, однак, сімейні відносини позивача та відповідачки не налагодились, тому позивач категорично настоює на розірванні шлюбу, не бажає та не буде проживати разом із відповідачкою, а примушування до перебування у шлюбі суперечить вимогам Конституції України.. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти розірвання шлюбу. Вказала, що розірвання шлюбу суперечить інтересам сім`ї, а також суперечить інтересам їхньої неповнолітньої дочки, яка повинна проживати у повноцінній сім`ї. Бажає, щоб донька виховувалася у повній сім`ї. Позивач навіть перебуваючи за кордоном переписується із нею, надсилає продукти. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Сампара Н.М., підтримала позицію своєї довірительки та вважає за необхідне надати сторонам термін для примирення, оскільки відповідачка бажає зберегти шлюб. Судом установлено: Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 20 жовтня 2005 року, про що зроблено актовий запис за №1748 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, та 14 жовтня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районні Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) повторно видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , повторно виданим 14 жовтня 2022 року Тернопільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районні Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), актовий запис №2210. Сімейне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки та ведення спільного господарства. З листопада 2022 року сторони разом не проживають, не підтримують сімейних відносин та не веду спільного господарства. Позивач категорично заперечує проти примирення, вважає подальше збереження шлюбу неможливим, таким, що суперечить його інтересам, що мають істотне значення. Відповідно до вимог статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно із вимогами частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. У Постанові від 25 вересня 2019 року прийнятій у справі №755/14148/18 (провадження № 61-11325св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Вимогами статті 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вимогами частин третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом установлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, не погоджується на примирення. За вказаних обставин, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та до шлюбних відносин, що є неприпустимим. Таким чином, судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є таким, що суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до вимог ст.112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання, що відповідатиме волі позивача, та після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя. Щодо доводів відповідачки про необхідність збереження шлюбу заради інтересів неповнолітньої дочки [PERSON] , то суд зауважує, що положеннями статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відтак, як позивач та і відповідачка не обмежені у своєму праві на спілкування та участь у вихованні дитини. За вказаних обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають до задоволення. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову покладаються на відповідача, тому із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 992,40 гривень, сплачений при зверненні до суду із позовом. На підставі наведеного та

Outcome: approved