Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] з вимогами: стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики від 26.02.2021 у сумі 369000 (триста шістдесят дев`ять тисяч) грн (еквівалент 10000 дол. США (десять тисяч доларів США нуль центів), яка складається з суми боргу та 369000 (триста шістдесят дев`ять тисяч) грн (еквівалент 10000 дол. США (десять тисяч доларів США нуль центів) в рахунок стягнення штрафу за порушення зобов`язань за договором позики від 26.02.2021. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 26.02.2021 [PERSON] уклав з договір позики відповідно до якого відповідач отримав від нього валютні цінності у розмірі 10000,00 (десять тисяч) доларів США (еквівалент за офіційним курсом НБУ на дату укладання договору позики із розрахунку 1 долар США = 27,95 грн та становить 279 500 (двісті сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот гривень) грн, зі строком повного погашення боргу не пізніше 26.02.2022. Строк повернення боргу за договором позики закінчився більше восьми місяців тому. Однак свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконав та в установлений договором строк грошові кошти не повернув. Усі звернення позивача до відповідача про наявність порушень умов договору відповідачем було проігноровано, на телефонні дзвінки не реагує, змінив номер телефону, зустрічі уникає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду. Аргументи учасників справи. 17.01.2023 від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла заява, в якій він зазначив, що не заперечує факту укладення договору позики з [PERSON] та факту невиконання з його боку умов договору від 26.02.2021. Грошові кошти, які він взяв у [PERSON] , вклав у закупівлю товару, так як займається індивідуальною торгівлею промтоварами на території ринку, але постачальник товару його повівся нечесно і до цього часу товар він не отримав. Причиною порушення умов договору є тяжкі життєві обставини, у зв`язку із пандемією та введенням жорстких карантинних заходів, що відбулися у 2020-2021 роках, коли він втратив можливість отримання постійного доходу, що також вплинуло на стан його здоров`я. Після 24.02.2022 він був вимушений виживати за рахунок допомоги благодійних організацій. Можливості сплатити борг та штрафні санкції у нього немає, тому просить взяти ці обставини до уваги під час ухвалення рішення. Позов не визнає та просить залишити без задоволення. Рух справи. Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 27.12.2022 провадження у справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою Ленінського районного суду міста Полтави від 26.01.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, у заяві, поданій до суду 17.01.2023, просив судовий розгляд справи провести без його участі. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 26.02.2021 між сторонами був укладений договір позики, за умовами пункту 1 вказаного договору [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 279500 (двісті сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот) грн 00 к., що еквівалентно 10000,00 доларів США, зі строком повного повернення боргу не пізніше 26.02.2022. Сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається одноосібно позикодавцем на день платежу. Відповідно до п. 9.3 договору у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання за договором, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця штраф розміром сто процентів від суми зазначеної у п. 1 договору. (а. с. 22) В матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо повернення відповідачем грошових коштів за вказаним договором позики. Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначив Верховний Суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики на підставі договору позики від 26.02.2021. Дійсність даного договору не викликає сумніву та визнана відповідачем. Договором позики від 26.02.2021 встановлений строк виконання зобов`язання - до 26.02.2022. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга та третя статті 6 ЦК України). Ці приписи визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором. За змістом частини третьої статті 6 ЦК України сторони у договорі на власний розсуд можуть урегулювати у договорі відносини, диспозитивно врегульовані в актах цивільного законодавства та не можуть відступати від імперативних його положень. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 в справі № 149/1499/18. Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного процесуального кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 Цивільного кодексу України передбачений перелік підстав припинення зобов`язань, у тому числі виконання зобов`язання, проведеного належним чином. Згідно частин 1, 2, 3 статті 545 Цивільного кодексу України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позики від 26.02.2021, в тому числі розписок або квитанцій про грошові перекази коштів, відповідач в ході судового розгляду не надав. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до статті 617 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексуК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини 3 статті 1049 Цивільного кодексу України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови [PERSON] прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу вказаних правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16 січня 2019 року відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 і від правової позиції Верховного Суду справі №308/3824/16-ц щодо обов`язкового визначення в рішенні суду грошового зобов`язання у національній валюті і зазначила про те, що сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/160ц зазначила, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. У позовній заяві позивач просить стягнути борг у гривневому еквіваленті, при цьому застосовує курс іноземної валюти по відношенню до національної валюти станом на день подання позовної заяви. Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Отже, доцільним є зазначення у рішенні суду про стягнення боргу у гривні, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим для кожної із сторін. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що за умовами договору відповідачу були передані грошові кошти саме в гривні, про що зазначено в договорі, суд вважає доцільним зазначити у судовому рішенні про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий. Отже, у зв`язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 26.02.2021, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання за зазначеним договором у повному обсязі у розмірі 369000, 00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення штрафу слід зазначити таке. Сума позики складає 369000,00 грн. У відповідності до пункту 9.3 договору позики, дає суду підстави для стягнення з відповідача штрафу в розмірі 369000,00 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти у розмірі 738 000 грн 00 к. за договором позики від 26.02.2021. Щодо судових витрат. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, а саме - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог, а позивач на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання вказаного позову, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 7380,00 гривень. На підставі викладеного і

Outcome: approved