Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту участі її покійного сина - [PERSON] , [INFO] , у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 27.07.2014 по [INFO] а Донецькій та Луганській областях та встановити факт загибелі [INFO] [PERSON] під час бойових дій в Луганській області в районі проведення антитерористичної операції. Вимоги заяви мотивує тим, що з метою отримання пенсії у результаті втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», заявник звернулась до Пенсійного фонду України. У відповідь на звернення Пенсійний фонд України повідомив їй про необхідність підтвердження факту смерті [PERSON] під час безпосередньої участі в антитерористичній операції внаслідок поранення одержаного під час бойових дій у судовому порядку. 16.04.2021 ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області справу передано за підсудністю Баришівському районному суду Київської області. 29.11.2022 ухвалою Баришівського районного суду Київської області справу прийнято до провадження судді Червонописького В.С. 13.12.2022 від Міністерства у справах ветеранів України надійшли пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. 13.12.2022 від Штабу [INFO] надійшов лист з поясненнями щодо даної справи. 11.01.2023 від Міністерства у справах ветеранів України надійшла заява про проведення засідання у їх відсутність. Заявник в судове засідання не з`явився. 28.02.2023 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Суд розглядає справу за наявними матеріалами. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в селі Смолянинове, Новоайдарський район, Луганська область, що підтверджеється копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . На підтвердження участі [PERSON] у проведенні антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях з підпорядкуванням керівнику оперативного штабу з управління АТО в Донецькій та Луганській областях з 27 липня по 22 серпня 2014 року видано наказ керівника [INFO] від 08.04.2016 №11ДСК. Обставини і причини загибелі [PERSON] досліджувались в рамках кримінального провадження, внесеному в ЄРДР за № 22015130000000070 від 11.02.2015 відповідно до якого [INFO] [PERSON] , разом з двома іншими бійцями батальйону « [INFO] » (в/ч [NUMBER] ), з метою огляду перевірки документів, зупинив автомобіль у якому перебували бійці незаконного збройного формування «ЛНР». Вказані особи зчинили опір із застосуванням зброї, внаслідок перестрілки загинули [PERSON] та [PERSON] . Копія Обвинувального акту № 22015130000000070 від 11.02.2015 міститься в матеріалах справи. Відповідно до акту військово-лікарської комісії встановлено, що [PERSON] приймав участь у бойових діях у складі військової частини польова пошта [NUMBER] , де отримав вогнепальне кульове наскрізне поранення лівого плеча, грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів, які є несумісними з життям. Бойові дії проходили у полі біля с. Смолянинове Луганської області в зоні дії АТО. З метою оформлення пенсії в разі втрати годувальника передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в лютому 2020 року заявник [PERSON] звернулась до [INFO] з листом щодо отримання необхідних документів на загиблого сина [PERSON] . У відповідь листом від 04.03.2020 № 116/9/КЦ/4/1311 Кадровий центр сухопутних військ Збройних Сил України Міністерства оборони України повідомив, що [PERSON] військову службу у військовій частині - польова пошта [NUMBER] (в подальшому військова частина - польова пошта [NUMBER] , військова частина [NUMBER] ) протягом 2014 року не проходив, проте в період липня - серпня 2014 року приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції у взаємодії з особовим складом військової частини польова пошта [NUMBER] , як доброволець (комбатант) та загинув [INFO] в бою біля міста Сєвєродонецьк Луганської області. Копію вищевказаного листа долучено до матеріалів справи. Після чого заявник звернулась з відповідною заявою до Пенсійного фонду України про перехід на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У відповідь, листом від 24.12.2020 № 32240-29325/Г-03/8-2800/20 Пенсійний фонд України повідомив про необхідність підтвердження факту смерті мого сина [PERSON] під час безпосередньої участі в антитерористичній операції внаслідок поранення одержаного під час бойових дій в судовому порядку. Штаб [INFO] повідомив, що громадянин [PERSON] , в порядку визначеному статтею 13 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» наказом керівника Антитерористичного центру при СБ України залучався до проведення АТО в Донецькій та Луганській областях в період з 27.07.2014 по [INFO] (участь в АТО передбачала можливість участі у т.ч. у бойових діях, що має підтверджуватися відповідними бойовими наказами та розпорядженнями військового керівництва). Міністерство у справах ветеранів України у своїх поясненнях зазначив, що у разі підтвердження у судовому засіданні факту залучення [PERSON] до участі в антитерористичній операції та його загибелі під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, перебуваючи в районі її проведення, вказаний факт може бути встановлений судом у разі якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який це посвідчує. Заявник звертає увагу Суду на те, що ще одним підтвердженням участі мого сина [PERSON] у бойових діях під час антитерористичної операції та загибелі у ході захисту суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції є Указ Президента України від 12.03.2021 №97/2021 відповідно до якого [PERSON] посмертно нагороджений державною нагородою - орденом «За мужність» III ступеня, виявлену у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане служіння Українському народу. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України). Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №161/853/19, провадження №14-481цс19 встановлено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). Щодо встановлення факту участі у бойових діях під час бойових дій в районі проведення антитерористичної операції Порядок встановлення факту участі особи у бойових діях, в тому числі під час АТО на сході України, визначений Порядком надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413 (далі Порядок). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку статус учасника бойових дій надається особам, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування згідно з переліком, визначеним Антитерористичним центром при СБУ та Генеральним штабом Збройних Сил, були включені до складу Збройних Сил, МВС, Національної поліції, Національної гвардії та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів. Відповідно до абз. 2 п. 6 Порядку для надання статусу учасника бойових дій: особам, зазначеним в абзацах 2 і 3 п. 2 цього Порядку, які брали участь в антитерористичній операції, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій у місячний строк після завершення особами виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення (після видання відповідного наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 1 та документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій. У разі коли місце постійної дислокації військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації розташоване безпосередньо в районі проведення антитерористичної операції, документи командирами (начальниками) або іншими керівниками підприємств, установ та організацій подаються на розгляд комісії не раніше ніж через 30календарних днів після зарахування осіб до списків військової частини (органу, підрозділу) або підприємства, установи та організації чи призначення їх на відповідні посади. Саме в довідці про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України зазначається період, в якій особа безпосередньо брала участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що заявник має Витяг з Наказу №11дск від 08.04.2016 «Про залучення до проведення антитерористичної операції», відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , вважати залученим до проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях з 27 липня по 22 серпня 2014 року. Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якими учасниками бойових дій визнаються, зокрема, особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, внесені Законом України від 7 квітня 2015 року № 291-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо статусу осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» та набрали чинності 19 червня 2015 року. Зазначене стало підставою для внесення відповідних змін до Порядку, яким визначено процедуру надання статусу учасника бойових дій таким особам, перелік документів, необхідних для прийняття такого рішення, та органів, уповноважених на їх прийняття. Пунктом 20 частини першої статті 6 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів. Порядок надання статусу учасника бойових дій зазначеним особам, категорії таких осіб, терміни їх участі в АТО чи в забезпеченні її проведення, а також райони АТО визначаються Кабінетом Міністрів України. На виконання вимог цієї норми Закону №3551-XII Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок, який визначає процедуру надання зазначеного статусу вказаним особам та категорії таких осіб. Абзацом третім пункту 2 Порядку (тут і далі у редакції, чинній на час звернення [PERSON] до суду із заявою про встановлення факту участі у бойових діях) встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, визначеним у пункті 20 Закону №3551-XII. Пунктом 4 Порядку визначено перелік документів про безпосереднє залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових. Для осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, це документи про залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, передбачені абзацами другим четвертим пункту 4 (витяги з наказів, документи про направлення у відрядження, витяги з бойових наказів, розпоряджень, донесень, журналів бойових дій, оперативних завдань, матеріали спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, контузій, каліцтв, інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення) або нотаріально завірені свідчення не менше ніж двох свідків із числа осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які разом з такою особою брали участь в АТО та отримали статус учасника бойових дій або інваліда війни, у разі підтвердження суб`єктами боротьби з тероризмом факту взаємодії зазначених осіб (особисто або під час перебування у складі добровольчих формувань) зі Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами. За змістом положень пункту 5 Порядку рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними, зокрема, в Міністерстві оборони України (далі комісія). А в разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання відповідною міжвідомчою комісією. Рішення щодо утворення комісії та положення про неї затверджується відповідним міністерством, центральним органом виконавчої влади та іншим державним органом. Пунктом 8 Порядку передбачено право осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, самостійно звернутися до відповідної комісії в разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій. Установлено, що рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку. Пунктами 6, 7, 9 Положення (тут і далі у редакції, чинній на час звернення [PERSON] до суду із заявою про встановлення факту участі в бойових діях), затвердженого на виконання Закону №3551-XII і Порядку, встановлено, що вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які у складі добровольчих формувань брали участь в АТО, покладається на комісії або Генерального штабу Збройних Сил України, або Міністерства оборони України, або військової частини, або командувань видів Збройних Сил України залежно від того, до складу якого з військових формувань такі добровольчі формування були включені. Комісії приймають рішення щодо визнання таких громадян учасниками бойових дій на підставі документів, перелік яких відповідає вищезазначеному переліку, встановленому пунктом 4 Порядку (підпункт 5 пункту 11 Положення). У переліку документів про безпосереднє залучення особи до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій, немає судового рішення про встановлення факту участі особи в бойових діях (пункт 4 Порядку, пункт 11 Положення). Не містить положень про можливість встановлення такого факту для надання статусу учасника бойових дій на підставі судового рішення й Закон №3551-XII. Разом з тим відповідно до пункту 14 Положення у разі звернення особи до суду стосовно встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, і прийняття судом відповідного позитивного рішення, таке рішення суду визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій. Копія рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами (аналогічна норма міститься у пункті 15 Положення в чинній редакції). Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, регулюється положеннями статей 315 - 319 ЦПК України. Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, особа відповідно до вимог статті 317 ЦПК України вказує мету встановлення юридичного факту, яка дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи зумовлює він правові наслідки. У заяві необхідно також вказати причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування. Згідно із заявою [PERSON] встановлення факту участі у бойових діях її покійного сина [PERSON] необхідне їй для оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника. На підтвердження цього факту заявник послався на наявність Акту військово-лікарської комісії, обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно [PERSON] , внесеному в ЄРДР за №22015130000000070 від 11 лютого 2015 року, Указ Президента України №97/2021 «Про відзначення державними нагородами України» від 12.03.2021, При цьому до комісії, уповноваженої розглядати матеріали про визнання осіб учасниками бойових дій, [PERSON] не зверталася. З аналізу норм Порядку та Положення вбачається, що встановлення факту участі особи в АТО є складовою процесу надання їй статусу учасника бойових дій, для якого визначений позасудовий порядок, який здійснюють спеціально уповноважені на це органи (комісії, міжвідомчі комісії). Насамперед передбачено звернення особи, яка претендує на надання статусу учасника бойових дій, до комісії, а в разі відмови в наданні такого статусу особа має право звертатися до суду для оскарження рішення комісії, в тому числі щодо встановлення факту участі в АТО чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій. Під час вирішення комісією питання про надання особі статусу учасника бойових дій підлягають дослідженню ті самі обставини, на які [PERSON] послалась, обґрунтовуючи заяву про встановлення факту його участі у бойових діях. Розгляд такої заяви судом є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію. При цьому заявник не навів обставин, які б свідчили про неможливість отримання документа, що посвідчує його участь у бойових діях в інший спосіб. Адже в силу положень Порядку та Положення показання певних осіб, визначених ними, входить до переліку документів, які підтверджують участь у бойових діях та надаються до відповідної комісії для підтвердження такої участі. Зазначення у пункті 14 Положення про те, що рішення суду, в якому встановлений факт участі в бойових діях чи інших подіях, що дають право на визнання особи учасником бойових дій, визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій, не означає, що такий факт може бути встановлений за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказаний факт суд може встановити у випадку оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу, що має відповідну компетенцію. Таким чином, на час звернення [PERSON] до суду із цією заявою чинне законодавство передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій. Визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення, і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту участі у бойових діях разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін. З урахуванням наведеного зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 14-284цс19, постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 751/5541/17, провадження № 61-14689св18. Суд дійшов висновку, що заява в частині встановлення факту участі [PERSON] , [INFO] , у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 27.07.2014 по [INFO] в Донецькій та Луганській областях не підлягає задоволенню. Щодо встановлення факту загибелі під час бойових дій в Луганській області в районі проведення антитерористичної операції. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, в тому числі, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Статтею 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих. Від встановлення факту загибелі [PERSON] під час бойових дій в Луганській області внаслідок збройної агресії російської федерації проти України залежить виникнення та реалізації особистих та майнових прав заявника, як матері загиблого військовослужбовця. Однак, факт загибелі в судовому порядку встановлений бути не може, проте, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що [PERSON] загинув при виконанні військової служби у серпні 2014 року на території Луганської області України внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, заявник акцентувала увагу на відсутність іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між загибеллю її сина та військовою агресією російської федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено. У справі, яка є предметом перегляду, встановлено, що син заявника - [PERSON] у період з липня 2014 року по серпня 2014 року по безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в Луганській області та загинув [INFO] в бою біля міста Сєверодонецьк, Луганської області, в зоні дії АТО. Причиною його смерті, відповідно до Акту військово-лікарської комісії є «вогнепальне наскрізне поранення лівого плеча, грудної клітини з пошкодженням внутрішніх органів, які є несумісними з життям.». Місцем його смерті є поле біля села Смолянинове, Новоайдарівського району, Луганської області, в зоні дії АТО. Факти збройної (військової) агресії російської федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами частини третьої статті 82 ЦПК України. Статтею 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» збройна агресія визначається як застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. За наслідками військової агресії російської федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до абзацу 2 постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2015 року № 145-VІІІ «Про Заяву Верховної Ради України про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами російської федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» із 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія російської федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Крім того, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором. Силові дії російської федерації, що тривають із 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Звертаючись із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, [PERSON] звертала увагу на те, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий російською федерацією, загинув її син [PERSON] . Вказувала, що від встановлення цього юридично значимого для неї факту залежить отримання гарантій щодо захисту соціальних, майнових та інших громадянських прав та безпосередньо впливатиме на оформлення пенсії в разі втрати годувальника. Відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для заявника. Отже, фактичною підставою звернення до суду [PERSON] стала необхідність встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю її сина та збройною агресією російської федерації проти України з метою подальшого отримання допомоги від держави. Зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень закону, Суд вважає, що з огляду на те, що законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між смертю військовослужбовця та військовою агресією російської федерації, вимоги [PERSON] в цій частині підлягають до задоволення. Аналогічні висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 490/6057/19-ц (провадження № 61-18514сво21) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року у справі № 707/52/17 (провадження № 61-3784св18).

Outcome: partial