Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

У вересні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про розірвання попереднього договору. В своїй позовній заяві просили суд розірвати попередній договір від 29 грудня 2014 року, посвідчений Іванчик І.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №3996 та стягнути з [PERSON] витрати по сплаті судового збору. Свою позовну заяву обґрунтовувало тим, що [PERSON] було порушено умови попереднього договору, що виразилось у несплаті грошових коштів за попереднім договором, повідомлення про неможливість виконання свого зобов`язання ним не направлялось. Наведене мало наслідком неукладення основного договору у визначений сторонами строк, внаслідок чого зобов`язання за попереднім договором є припиненими в силу вимог закону. При цьому, після направлення ТОВ «ВКФ Фарби України» на адресу [PERSON] письмового повідомлення про розірвання попереднього договору, сторонами не укладено та нотаріально не посвідчено додатковий договір про розірвання попереднього договору, що в подальшому, може негативно вплинути на майнові права ТОВ «ВКФ Фарби України». Таким чином, ТОВ «ВКФ Фарби України» вважає, що попередній договір має бути розірваний. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2021 року матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 08 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Також у листопаді 2022 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав на квартиру. Зустрічна позовна заява обґрунтовувалась тим, що [PERSON] є інвестором будівництва та на проінвестовані ним грошові кошти здійснювалось будівництво багатоквартирного будинку, однак ТОВ «ВКФ Фарби України» не визнає його права на об`єкт інвестування, що обумовлює звернення до суду за захистом свого порушеного права шляхом визнання за [PERSON] майнових прав на квартиру, пропорційно розміру проінвестованого внеску, який складає 97%. 08 грудня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2022 року клопотання представника [PERSON] - адвоката Лебеденка М.Б. про витребування доказів задоволено, витребувано у ТОВ «ВКФ Фарби України» інформацію та документи. 29 грудня 2022 року на адресу суду надійшов лист на виконання ухвали про витребування доказів. 29 грудня 2022 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. 02 лютого 2023 року судом отримання відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. 05 лютого 2023 року на адресу суду надійшло заперечення на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача за первісним/відповідача за зустрічним позовом - адвокат Мороз С.С. у судовому засіданні підтримала вимоги первісної позовної заяви, просила суд її задовольнити, одночасно з цим заперечувала щодо задоволення позовних вимог зустрічної позовної заяви, просила відмовити у її задоволенні. Представник відповідача за первісним/позивача за зустрічним позовом - адвокат Лебеденко М.Б. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог первісної позовної заяви, просив відмовити, одночасно з цим підтримав вимоги зустрічної позовної заяви, просив суд її задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне. 29 грудня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І.І. за реєстровим номером 3996, за умовами якого сторони зобов`язуються укласти основний договір купівлі-продажу квартири у строк до 30 червня 2016 року. Відповідно до умов попереднього договору сторони встановили, що при укладення основного договору 100 % ціна квартири, що має бути предметом основного договору становитиме 341 168,75 грн. [PERSON] сплатив на користь ТОВ «ВКФ Фарби України» грошові кошти у розмірі 330 933,69 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції від 29 грудня 2014 року., Заборгованість [PERSON] за даним попереднім договором становить 10 235,06 грн, що підтверджується довідкою від 22 квітня 2021 року та не заперечується [PERSON] ТОВ «ВКФ Фарби України» вважаючи, що внаслідок порушення [PERSON] умов попереднього договору в частині виконання грошового зобов`язання набуло права на одностороннє розірвання попереднього договору, 22 квітня 2021 року направило на його адресу письмове повідомлення про розірвання попереднього договору. Відповіді на вищезазначене повідомлення матеріали справи не містять. Оскільки, положення попереднього договору визначають необхідність підписання та нотаріального посвідчення додаткового договору щодо розірвання попереднього договору, а зазначений додатковий договір між сторонами не укладений та нотаріально не посвідчений, ТОВ «ВКФ Фарби України» звернулося до суду із позовом про розірвання попереднього договору. [PERSON] зазначає, що ним виконано належним чином взяті на себе зобов`язання за попереднім договором, а обов`язок сплати грошових коштів у розмірі 10 235,06 грн не настав, оскільки зазначені грошові кошти підлягали сплаті при укладенні основного договору. Натомість, взяті на себе зобов`язання не виконало ТОВ «ВКФ Фарби України», оскільки будинок в експлуатацію не введено та не направлено повідомлення про намір укласти основний договір. Наведене свідчить про порушення його майнових прав на об`єкт інвестицій, належним захистом яких буде визнання за ним майнових прав на квартиру. Належне виконання умов щодо сплати грошових коштів за попереднім договором, на переконання [PERSON] , є підставою для визнання за ним майнових прав на квартиру, пропорційно до сплаченої суми (97%). Щодо первісної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 29 грудня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений Іванчик І.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29.12.2014 за реєстровим №3996. Відповідно до п. 1.1. попереднього договору, за даним попереднім договором сторони зобов`язуються, в строки встановлені даним попереднім договором, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу відповідно до якого ТОВ «ВКФ Фарби України» зобов`язується передати окрему квартиру, характеристики якої вказані в п. 1.3. розділу 1 цього попереднього договору, в житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язується прийняти об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору. Пунктом 1.2. попереднього договору встановлено, що сторони зобов`язуються укласти Основний договір в строк до 30 червня 2016 року. Сторони встановили, що основний договір укладається протягом п`яти календарних днів з моменту отримання [PERSON] відповідного повідомлення від ТОВ «ВКФ Фарби України». В будь-якому випадку ТОВ «ВКФ Фарби України» повинне направити [PERSON] вказане повідомлення протягом 5 робочих днів після отримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів на об`єкт та надання Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення основного договору. Судом встановлено, що основний договір у строк до 30 червня 2016 року не укладено. Згідно з п. 2.1. попереднього договору сторони встановили, що при укладенні основного договору 100% ціна об`єкта (сума основного договору) буде, разом з ПДВ, складати 341 168,75 грн. Підпунктом 2.3.1. п. 2.1. попереднього договору визначено, що [PERSON] зобов`язується сплатити забезпечувальну суму ТОВ «ВКФ Фарби України», що складає 97% - (40,9825 м.кв.) - 330 933,69 грн, в тому числі ПДВ (20%) 55 155,62 грн за вартістю 1 м.кв. 8 075,00 грн до 22 січня 2015 року та 3% (-1,2675), що становить 10 235,06 грн, в тому числі ПДВ (20%) 1705,84 грн, буде повністю сплачена [PERSON] ТОВ «ВКФ Фарби України» в день укладення основного договору. Відповідно до п. 5.4. попереднього договору, у разі невиконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, ТОВ «ВКФ Фарби України» має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку з вини [PERSON] . При цьому сума, що була фактично сплачена [PERSON] на рахунок ТОВ «ВКФ Фарби України» на виконання цього попереднього договору, повертається на банківський рахунок [PERSON] , за винятком суми коштів у гривнях, що еквівалентна 5% від суми встановленої у підпункті 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, які залишають у розпорядженні ТОВ «ВКФ Фарби України» в якості неустойки. ТОВ «ВКФ Фарби України» повідомляє [PERSON] про розірвання договору шляхом направлення поштового повідомлення (цінним листом з описом вкладеного) на адресу [PERSON] , що вказана в цьому попередньому договорі. Даний попередній договір є розірваним з дати направлення такого повідомлення [PERSON] . У такому разі сторони зобов`язані підписати та нотаріально посвідчити додатковий договір щодо розірвання даного попереднього договору. Вказане в даному пункті повернення коштів здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання та нотаріального посвідчення згаданого додаткового договору про розірвання цього попереднього договору. Витрати на оформлення, нотаріальне посвідчення (реєстрацію) такого договору про розірвання несе та сторона, з вини якої відбулося розірвання, втрати чинності або унеможливилось виконання попереднього договору. Судом встановлено та матеріалами підтверджено, що [PERSON] сплачено ТОВ «ВКФ Фарби України» грошові кошти у розмірі 330 933,69 грн. Відповідно до бухгалтерської довідки ТОВ «ВКФ Фарби України» за [PERSON] обліковується заборгованість у розмірі 10 235,06 грн. При цьому, суд відхиляє твердження ТОВ «ВКФ Фарби України» щодо неукладення основного договору внаслідок наявності заборгованості, оскільки відповідно до пп. 2.3.1. п. 2.1. попереднього договору, дана грошова сума мала б бути сплачена [PERSON] в день укладення основного договору. Укладення основного договору за умови неотримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів, визначених п. 1.2. попереднього договору та не введення будинку в експлуатацію не є можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Пунктом 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 2 ст. 635 ЦК України визначено, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Положеннями ч. 1 ст. 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Аналіз положень ст. 635 ЦК України свідчить про те, що єдиним зобов`язання сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір у певний строк (термін), визначений таким попереднім договором, а у разі не укладення основного договору визначений строк, за умови, що жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення та за умови відсутності факту ухилення від укладення основного договору, таке зобов`язання вважається припиненим. Аналогічна правова позицію наведена Верховним Судом у постанові по справі № 200/14946/16-ц від 24 липня 2019 року. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Велика Палата Верховного Суду у Постанові по справі № 925/642/19 від 02 лютого 2021 року зазначила, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Згідно ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких гуртуються позовні вимоги. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що судом не встановлено факту порушення законних прав та інтересів ТОВ «ВКФ Фарби України», що свідчить про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, наслідком чого є відмова у задоволенні первісної позовної заяви. Щодо зустрічної позовної заяви, суд дійшов наступних висновків. У зустрічній позовній заяві [PERSON] зазначає, що ТОВ «ВКФ Фарби України» не визнає за ним права на предмет попереднього договору, тобто не визнає прав на квартиру у збудованому житловому будинку, що збудований, зокрема, на проінвестовані ним грошові кошти, що обумовлює необхідність захисту його порушеного права шляхом визнання за ним майнових прав на квартиру. Суд, дослідивши матеріали справи, всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються зустрічні позовні вимоги та заперечення щодо них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 2 ст. 635 ЦК України визначено, що сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України). Приписами ч. 2 ст. 635 ЦК України визначено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 656 ЦК України, зокрема визначено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Пунктом 6.5. попереднього договору визначено, що сторони свідчать, що даний попередній договір має силу попереднього договору відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу України. Із наведених вище норм матеріального права випливає, що законом встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві. Майнові права можуть бути предметом договору купівлі-продажу. Зі змісту попереднього договору встановлено, що сторонами засвідчено про те, що укладений між ними договір має силу попереднього договору відповідно до ст. 635 ЦК України. Попередній договір не заміняє собою основний договір, а виконання його умов є лише передумовою укладення основного договору. Відомостей про укладення між сторонами договору купівлі-продажу майнових прав матеріали справи не містять. Умови попереднього договору не передбачають набуття [PERSON] майнових прав на нерухоме майно внаслідок сплати ним забезпечувальної суми, визначеної пп. 2.3.1. п. 2.3. попереднього договору. Судом встановлено, що будинок, квартира в якому визначена попереднім договором, як предмет основного договору, в експлуатацію не введено, що унеможливлює укладення основного договору. Однак, закон не містить такого правового наслідку невиконання попереднього договору, як визнання права власності на майно, яке мало бути придбане у майбутньому за наслідком укладення основного договору купівлі-продажу. Подібних застережень не містить і укладений між сторонами попередній договір. Наведене унеможливлює застосування такого наслідку невиконання попереднього договору, як визнання за позивачем за зустрічним позовом майнових прав. Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду по справах № 522/970/18 від 03 червня 2021 року та № 450/563/17 від 16 травня 2019 року. Щодо твердження позивача за зустрічним позовом про необхідність застосування до спірних правовідносин положень ЗУ «Про інвестиційну діяльність» суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Частиною 1 ст. 2 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права. Інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об`єктів визначаються виключно законами (ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність). Із наведених приписів норм матеріального права вбачається, що ЗУ «Про інвестиційну діяльність» регламентовано порядок інвестування у будівництво об`єктів житлового будівництва та визначено виключні способи залучення коштів інвесторів, а саме через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Так, [PERSON] стверджуючи, що його права як інвестора будівництва є порушеними, не надає суду доказів у підтвердження укладення договору про участь у фонді фінансування будівництва або договору про придбання сертифікатів фонду операцій з нерухомістю. Саме по собі укладення попереднього договору не є свідченням можливості застосування до наявних правовідносин положень ЗУ «Про інвестиційну діяльність». Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). З врахуванням вищевикладеного, оскільки законом та умовами попереднього договору не визначено можливість застосування такого наслідку невиконання попереднього договору, як визнання за позивачем за зустрічним позовом майнових прав, а твердження про можливість застосування до наявних правовідносин положень ЗУ «Про інвестиційну діяльність» є помилковим, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено, суд відповідно не стягує судовий збір з відповідача за первісним позовом. Одночасно з цим, оскільки зустрічну позовну заяву також було залишено без задоволення, судовий збір сплачений позивачем за зустрічним позовом стягненню з відповідача за зустрічним позовом не підлягає. У зв`язку з викладеним, на підставі ст. ст. 11, 13, 15, 190, 202, 526, 530, 598, 611, 626-629, 635, 656 ЦК України та

Outcome: dismissed