Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , законним представником яких є [PERSON] , в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] , вирішивши питання розподілу судових витрат. В обґрунтування заявлених вимог в позовній заяві зазначено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , право на який підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 жовтня 2002 року. Син позивача - [PERSON] з 13 вересня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . У вказаному шлюбі народилось двоє дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які разом із батьками проживали у вказаному вище будинку, де і були зареєстровані. У подальшому, з весни 2018 року стосунки між подружжям стали псуватись, через що [PERSON] разом із дітьми залишила місце проживання по [ADDRESS] і з цього часу постійно проживає в будинку своїх батьків у [ADDRESS] . Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 21 серпня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Разом з тим, діти [PERSON] та [PERSON] залишаються зареєстрованими у належному позивачеві будинку. У вказаному житлі [PERSON] та її неповнолітні діти не проживають, жодних витрат на утримання майна не несе. Позивач зазначає, що факт реєстрації неповнолітніх дітей : [PERSON] та [PERSON] у належному їй житлі порушує права [PERSON] , як власника цього майна, що стало підстаою для звернення до суду із даним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення відповідно до змісту позовної заяви, додавши, що неповнолітні діти відповідача забезпечені житлом, а позиція [PERSON] обумовлена виключно неприязними відносинами із позивачем. Позивач, окрім іншого, зазначає, що на даний час вона має намір реалізувати належне їй на праві власності житло, а реєстрація у цьому житлі неповнолітніх дітей, створює для цього певні перешкоди. Враховуючи наведене, позивач просить зняти з реєстрації неповнолітніх дітей [PERSON] в примусовому порядку. Відповідач у судове засідання не з`явилась вдруге, була повідомлена про час слухання справи належним чином, не повідомила суд про причини неприбуття, відзив на позовну заяву не подала, а тому суд на підставі ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення. Представники третіх осіб - Служби у справах дітей Сарненської РДА та Сарненської міської ради у судове засідання не з`явились, повідомлені про час проведення судового засідання належним чином. Представник Служби у справах дітей Сарненської РДА, подала суду письмову заяву, якою просить розглядати справу у її відсутність. Вказане клопотання судом задоволено. Позивачем заявлено клопотання про допит свідків, представником позивача - про долучення до матеріалів справи додаткових доказів щодо розміру судових витрат, які судом задоволені. В подальшому, під час судового розгляду позивач відмовилась від допиту свідка [PERSON] . Інших клопотань від сторін не надходило. Правовідносини між сторонами виникли з приводу володіння житловим приміщенням, власником якого є позивач. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Надана суду позивачем копія Свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями від 11 жовтня 2002 року, доводить, що об`єкт в цілому, розташований в [ADDRESS] , який складається із 1 будинку, на підставі рішення виконкому Сарненської міської ради №590 від 30 вересня 2002 року, на праві приватної власності належить [PERSON] . Отже, позивач є власником будинку [ADDRESS] , що доведено документально відповідним доказом, наданим суду позивачем. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В позовній заяві позивач зазначала, що наявність реєстрації у належному їй на праві власності житлі інших осіб порушує його права власника цього майна, що стало підставою для звернення із позовом до суду. Факт реєстрації у належному [PERSON] житлі неповнолітніх дітей [PERSON] : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , підтверджується дослідженою судом копією будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] та копією витягу №4051 від 25 жовтня 2021 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданому адміністратором відділу Центра надання адміністративних послуг , згідно із якими - [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] з 12 грудня 2012 року, а [PERSON] - з 28 листопада 2015 року. Аналогічні дані містяться у наданій на запит Сарненського районного суду органом реєстрації - відділом «Центр надання адміністративних послуг» виконкому Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області інформації №11/14-650 від 28 грудня 2021 року. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 64 ЖК - члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. Саме на цю норму закону посилається позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог, вказуючи, що законний представник неповнолітніх дітей не відноситься до членів сім`ї позивача, оскільки шлюб між нею та сином [PERSON] розірвано, а [PERSON] із неповнолітніми дітьми більше 4 років не проживає у належному позивачеві на праві власності житлі. На доведення вказаних обставин позивачем до позовної заяви долучено копію рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 21 серпня 2018 року, яким було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 13 вересня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №38. Допитаний судом за клопотанням позивача свідок [PERSON] показав, що [PERSON] разом із неповнолітніми дітьми : [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] протягом часу, що перевищує 4 роки, оскільки ще до офіційного розлучення із сином залишила це помешкання та виїхала до своїх батьків у смт.Рокитне Рівненської області. Свідок пояснив, що на даний час власник будинку має намір реалізувати це житло, а реєстрація неповнолітніх дітей у цьому помешканні є перешкодою для реалізації власником своїх прав. На думку свідка [PERSON] не знімає неповнолітніх дітей з реєстрації в зв`язку із непримйязними стосунками, що склались у неї із сім`єю позивача через розлучення із її сином. На доведення показів свідка суду надано акти обстеження матеріально - побутових умов проживання позивача - [PERSON] по [ADDRESS] - №94 від 30 вересня 2019 року та №75 від 13 жовтня 2021 року, із яких встановлено, що по вказаній адресі дійсно зареєстровані колишня дружина сина власниці житла - [PERSON] та онуки - [PERSON] та [PERSON] , які більше трьох років за цією адресою не проживають, оскільки постійно проживають у [ADDRESS] . Таким чином, судом достовірно встановлено, що у належному позивачу на праві власності житлі, зареєстровані неповнолітні онуки [PERSON] , в якому вони не проживають більше року. Однак, позивачем заявлено вимогу про визнання втратившими право користування житлом неповнолітніх дітей : [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які є малолітніми. В даному випадку підстава, на якій місце проживання неповнолітніх дітей реєструвалося в належному позивачу на праві власності будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. На момент реєстрації у спірному житлі (як і на час звернення позивача із цим позовом до суду) діти були малолітніми, отже, не могли самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти відповідача набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Вказану правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц (провадження №61-11414св19). Так, суд вказав, що згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Враховуючи наведене, суд вважає, що вимога позивача про визнання такими, що втратили право користування житлом неповнолітніх дітей до задоволення не підлягає. Крім цього, позивачем заявлено вимогу про вирішення судом питання розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час звернення із позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 908 грн. відповідно до квитанції від 27 жовтня 2021 року. Частиною 2 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; ) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] на підставі угоди про оплату юридичних і інших послуг за договором про надання правової допомоги від 26 жовтня 2021 року сплачено 5000 грн. за надання правової допомоги, що доведено актом прийняття-передачі наданих правових послуг від 15 листопада 2022 року та квитанцією від 09 листопада 2021 року. Вказані судові витрати, є витратами, пов`язаними із розглядом справи в сенсі ст.133 ЦПК України. Однак, оскільки суд дійшов висновку щодо безпідставності заявлених позовних вимог - вказані вище судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного, ст.ст. 379, 383, 395, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed