Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

02 лютого 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила суд стягнути на її користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» заборгованість у розмірі 201 690,35 грн. (двісті одна тисяча шістсот дев`яносто ) гривень 35 коп., з якої сума основного боргу 200 487,43 грн. та сума індексу інфляції 1 202,92 грн. а також 3% річних - 955,75 грн. Загальна сума позовних вимог 202 646,10 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 (надалі Договір), відповідно до якого відповідач зобов`язався передати позивачу, а позивач зобов`язалась прийняти і оплатити дериватив (далі Дериватив) з наступними характеристиками: назва - Форвардний контракт № 88795-А/4 від 02 жовтня 2019 року; вид - з поставкою базового активу; форма існування - документарна; продавець за форвардним контрактом - ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки», код ЄДРПОУ 40832467; дата укладання - 02 жовтня 2019 року; базовий актив деривативу - майнові права на квартиру [ADDRESS] ; строк дії форвардного контракту - до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав, укладеного на підставі форвардного контракту; строк виконання зобов`язань за деривативом - до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав, укладеного на підставі форвардного контракту; дата реєстрації деривативу на товарній біржі - 02 жовтня 2019; кількість штук - 1 (один). Позивач за Договором виступала як покупець Деривативу, а відповідач, як Продавець, відповідно. Позивачем було зазначено, що нею сплачені платежі в рахунок оплати ціни Договору в сумі 227 763,00 грн. наступними платежами: 08 жовтня 2019 року - 109010,00 грн., 16 жовтня 2019 року - 51100,00 грн., 18 листопада 2019 року - 34500,00 грн., 16 січня 2020 року - 28153,00 грн. Позивач також зазначила, що 01 червня 2021 року між нею та відповідачем була укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 від 02 жовтня 2019 р. ( надалі Додаткова угода). У цій Додатковій угоді передбачено, що вона набирає чинності з моменту підписання і становить невід`ємну частину Договору купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 від 02 жовтня 2019 року. Згідно до п.п. 1-3 Додаткової угоди сторони дійшли згоди розірвати Договір купівлі-продажу деривативу та відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти в розмірі 200 487 (двісті тисяч чотириста вісімдесят сім ) гривень 43 копійки, без ПДВ на рахунок позивача зазначений в Додатковій угоді в строк 180 днів з моменту укладання сторонами Додаткової угоди. Позивач вказала, що на виконання Додаткової угоди вона повернула відповідачу Дериватив, про що 01 червня 2021 року було складено акт прийому-передачі (повернення) деривативу № 86956-А/4. За Додатковою угодою строк повернення грошових коштів відповідачем сплинув з 02 грудня 2021 року. Позивач зауважила про те, що відповідач свої зобов`язання не виконав та вищезазначену суму в розмірі 200 487 (двісті тисяч чотириста вісімдесят сім) гривень 43 копійки на рахунок позивача не перерахував. Також зі слів позивача відповідач не направляв позивачу повідомлення щодо затримки виконання зобов`язання чи будь-яким іншим способом не повідомляв позивача про неможливість виконання зобов`язання. 23 грудня 2021 року позивачем було направлено відповідачу вимогу ( вих № 557/21 від 23.12.2021, надалі Вимога) згідно до якої вона вимагала не пізніше 7 днів з моменту пред`явлення вимоги повернути грошові кошти в повному розмірі - 200 487, 43 грн. на її рахунок. Позивач вказала, що Вимогу було направлено цінним листом з описом вкладеного та повідомленням про вручення на адресу відповідача, зазначену в Договорі та Додатковій угоді - 08130, Київська обл., Києво-Святошинський район, село Петропавлівська Борщагівка, вул. Соборна, будинок 2В, офіс 31, що відповідає юридичній адресі відповідача. Позивач зазначила на те, що вимогу було отримано відповідачем, проте відповідач на вимогу не відповів та грошові кошти не перерахував. Позивач посилається на те, що строк повернення їй грошових коштів відповідачем сплинув з 02 грудня 2021 року, а тому вона вважає за необхідне стягнути із відповідача належні їй кошти, які розраховує як сума заборгованості - 200 487, 43 грн. та з 02 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року сума заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 58 днів становить 201 690,35 грн. та складається з: заборгованості за зобов`язаннями - 200 487,43 грн. та сума індексу інфляції на заборгованість за цей період 1 202,92 грн., а також 3% річних за користування грошовими коштами за період прострочення 58 днів з 02 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року, що складає 955,75 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цій справі. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 , відповідно до якого відповідач зобов`язався передати позивачу, а позивач зобов`язалась прийняти і оплатити дериватив з наступними характеристиками: назва - Форвардний контракт № 88795-А/4 від 02 жовтня 2019 року; вид деривативу - з поставкою базового активу; форма існування - документарна; продавець за форвардним контрактом - ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки», код ЄДРПОУ 40832467; дата укладання - 02 жовтня 2019 року; базовий актив деривативу - майнові права на квартиру [ADDRESS] ; строк дії форвардного контракту - до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав, укладеного на підставі форвардного контракту; строк виконання зобов`язань за деривативом - до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав, укладеного на підставі форвардного контракту; дата реєстрації деривативу на товарній біржі - 02 жовтня 2019 року; кількість штук - 1 (один). Позивач за договором виступала як покупець деривативу, а відповідач, як продавець, відповідно. Відповідно до п. 3.1 Договору, на дату укладення Договору Сторони визначили ціну Договору у розмірі 221 722, 23 грн., що є еквівалентом 9167 доларів США. Пунктами 3.3, 3.4 Договору сторони погодили, що Покупець має право на свій розсуд на будь-якій стадії виконання цього Договору, незалежно від встановленого Сторонами графіку та порядку внесення чергових платежів, внести усю суму ціни Договору. Ціна Договору сплачується покупцем наступним чином: по 09 жовтня 2019 року - 4 507,00 доларів США, по 25 жовтня 2019 року - 1 165,00 доларів США, по 25 листопада 2019 року - 1 165,00 доларів США, по 25 грудня 2019 року - 1 165,00 доларів США, по 25 січня 2020 року - 1 165,00 доларів США. Відповідно до п. 4.2 Договору ціна деривативу встановлена в доларах США та оплачується в національній валюті України - гривні. Згідно з наявними у матеріалах справи квитанціями позивачем було проведено оплату за договором купівлі-продажу Деривативу в сумі 227 763,00 грн. наступними платежами: 08 жовтня 2019 року - 109 010,00 грн., 16 жовтня 2019 року - 51 100,00 грн., 18 листопада 2019 року - 34 500,00 грн., 16 січня 2020 року - 28 153,00 грн. 01 червня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Андере Ріхтінген» та [PERSON] була укладена Додаткова угода до договору купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 від 02 жовтня 2019 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди розірвати з 01 червня 2021 року договір купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 від 02 жовтня 2019 року. Згідно з п. 2 Додаткової угоди, Відповідач (Продавець), після утримання штрафу в розмірі 10 % у відповідності до п. 8.3 Договору, зобов`язується повернути грошові кошти Позивачу (Покупцю) в розмірі 200 487 (двісті тисяч чотириста вісімдесят сім) гривень 43 копійки,без ПДВ, на рахунок: 26202887204875, Банк одержувача: АТ КБ «Приватбанк», картковий рахунок [NUMBER] , отримувач: [PERSON] , призначення платежу: «Повернення коштів згідно договору купівлі-продажу деривативу № 88796-А/4 від 02.10.2019». Пунктом 3 Додаткової угоди передбачено, що термін повернення грошових коштів становить 180 календарних днів з моменту підписання додаткової угоди. Відповідно до п. 4 Додаткової угоди передбачено, що вона набирає чинності з моменту підписання і становить невід`ємну частину Договору № 88796-А/4 від 02 жовтня 2019 року. 01 червня 2021 року між позивачем та відповідачем було складено акт прийому-передачі (повернення) деривативу № 86956-А/4 згідно до якого позивач передав, а відповідач - ТОВ «Компанія з управління активами «АНДЕРЕ РІХТІНГЕН» прийняв дериватив з наступними характеристиками: назва - Форвардний контракт № 88795-А/4 від 02 жовтня 2019 року; вид - з поставкою базового активу; форма існування - документарна; продавець за форвардним контрактом - ТОВ «Житловий комплекс «Нові Теремки», код ЄДРПОУ 40832467; дата укладання - 02 жовтня 2019 року; базовий актив деривативу - майнові права на квартиру [ADDRESS] ; строк дії форвардного контракту - до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав, укладеного на підставі форвардного контракту; строк виконання зобов`язань за деривативом - до виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу майнових прав, укладеного на підставі форвардного контракту; дата реєстрації деривативу на товарній біржі - 02 жовтня 2019 року; кількість штук - 1 (один). Відповідно до п. 2 вказаного акту сторони не мають вимог чи претензій одна до одної у зв`язку з розірванням Договору купівлі-продажу деривативу № 86956-А/4 від 02 жовтня 2019 року та передачі (повернення) деривативу Покупцем Продавцю. 23 грудня 2021 року позивачем було направлено відповідачу вимогу № 557/21, згідно до якої вона вимагала не пізніше 7 днів з моменту пред`явлення вимоги повернути грошові кошти в повному розмірі - 200 487,43 грн. на її рахунок. Однак, Відповідач, всупереч норм п. 2 та п. 3 Додаткової угоди, не повернув Позивачу грошові кошти в розмірі 200 487,43 грн., тобто Відповідач порушив договірні зобов`язання перед Позивачем, а саме не дотримався взятих на себе договірних зобов`язань щодо повернення Позивачу коштів в сумі 200 487,43 грн. в строк до 02 грудня 2021 року включно. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтями 610, 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем були порушені взяті зобов`язання перед позивачем, що пов`язано із поверненням грошових коштів. Відповідачем не було надано належних, допустимих, достовірних письмових доказів які б підтверджували повернення грошових коштів позивачу у зв`язку з укладенням додаткової угоди і розірванням відповідного договору. З наведеного суд приходить до висновку про порушення прав позивача та необхідності їх захисту шляхом стягнення з відповідача грошових коштів за Додатковою угодою до Договору № 88796-А/4 купівлі-продажу деривативу від 02 жовтня 2019 року. За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 625 ч. 2 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 263 частина 4 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 року по справі №758/1303/15-ц зазначено, що стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно ст. 625 ч.2 ЦК України нарахування трьох відсотків річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 1 202,92 грн. і 3% річних у сумі 955,75 грн. які утворилися за період з 02 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року. Суд погоджується з розрахунком 3% річних та інфляційних втрат, здійсненим позивачем. Крім того, судом враховується, що відповідач жодного доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав. Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за час потягом якого відповідачем прострочено виконання зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в сумі 2 158,67 грн. (3% річних в розмірі 955,75 грн. + інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 1 202,92 грн.). Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір. Щодо клопотання позивача про відшкодування відповідачем понесених судових витрат на правничу допомогу, в розмірі 15 000 гривень, суд дійшов такого висновку. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч.1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує обставини, визначені ст. 137 ЦПК України, зокрема й те, що зменшення розміру витрат на правничу допомогу відбувається за клопотанням сторони. Відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19 за умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. У рішення ЄСПЛ, ухваленому в справі "Бєлоусов проти України", констатовано, що навіть у разі не сплати заявником адвокатського гонорару на час розгляду справи, витрати за цим гонораром є "фактично понесеними", оскільки заявник має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Позивачкою підтверджено витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн та надано на їх підтвердження письмові докази: копію договору про надання правової допомоги № 75/21 від 21 грудня 2021 року, копію додаткової угоди № 2 від 14 січня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 75/21 від 21 грудня 2021 року, копію Акту приймання-передачі наданих послуг №2 від 28 січня 2022 року до договору про надання правової допомоги № 75/21 від 21 грудня 2021 року, копію меморіального ордеру № @2PL109166 від 24 січня 2022 року на суму 7 000,00 грн. В решті суми витрат на правову допомогу, що була заявлена позивачем як майбутні витрати на професійну правову допомогу, суд відмовляє з огляду на те, що позивачем не надано доказів сплати зазначеної суми. З урахуванням викладеного й

Outcome: approved