Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

У липні 2022 року позивач ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості з орендної плати. В обґрунтування вимог зазначено, що 15 грудня 2020 року між ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» та [PERSON] було укладено Договір суборенди нежитлового приміщення № 15-12/20-69. Згідно п. 1.1. Договору суборенди, орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування визначене майно: нежитлове приміщення № 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1.3. суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, визначений у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передавання майна. На виконання зазначених умов Договору, 15 грудня 2020 року ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» згідно акту приймання-передавання нежитлового приміщення передало фізичній особі [PERSON] визначене майно, а саме: нежитлове приміщення 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 8.1. Договір укладено строком на один рік: з 15.12.2020 по 14.12.2021 року включно. Пунктами 2.1., 2.2. Договору визначено, що за користування майном щомісяця суборендар сплачує орендарю орендну плату, в розмірі 1000,00 грн. Орендна плата за останній місяць сплачується суборендарем до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендаря на підставі цього Договору згідно рахунку. Пунктом 8.8. Договору визначено, що майно вважається повернутим орендарю з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Проте, в порушення умов Договору суборенди Відповідач після закінчення строку дії Договору приміщення орендарю не повернув та з лютого 2021 року суборендар свої зобов`язання щодо оплати орендних платежів - не виконав, у зв`язку із чим виникла заборгованість за період з лютого 2021 року по червень 2022 року в сумі 18800, 90 грн. Тому позивач просить стягнути вказану заборгованість, пеню відповідно до п. 7.2. Договору в сумі 2832,69 грн., інфляційні втрати в сумі 2655,12 грн., штраф у розмірі 15 % від простроченої суми відповідно до п. 7.2 Договору - 2445,88 грн.; 3% річних в сумі 393,89 грн., а також судові витрати. 01.08.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого представник відповідача - адвокат Логачов В.В. просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] дійсно було укладено угоду з суборенди приміщення (кімнати) за адресою: [ADDRESS] . Оплату [PERSON] здійснював в офісі «МАНКІ БРАЗЕРЗ» готівкою. Приміщенням [PERSON] користувався до кінця грудня 2020 року та на початку січня у зв`язку зі зміною планів щодо підприємницької діяльності він запропонував суборендарю розірвати договір, на що той погодився, запропонувавши заплатити оренду за січень місяць. [PERSON] оплатив оренду приміщення за січень 2021 року готівкою, після чого повернув ключ від офісного приміщення та сторонами було підписано акт приймання-передавання (повернення) приміщення. Жодних документів щодо розірвання договору у [PERSON] не збереглося, проте зазначені обставини підтверджуються наступним: в квітні 2021 року [PERSON] виїхав до Латвії у м. Рига, на даний час він також перебуває за межами України. Факт користування приміщенням [PERSON] з лютого 2021 по червень 2022 не підтверджено документально, адже до матеріалів справи не долучені акти приймання передачі послуг за вказаний період. [PERSON] не отримував від позивача претензію, а також акти виконаних робіт, натомість Договір вимагає підписання таких актів щомісячно обома сторонами. 25.08.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, згідно змісту якої представник позивача зазначав, що відповідачу 20.06.2022 направлялась претензія і акти наданих послуг з рахунками, але конверт повернувся з відміткою "П-за закінченням терміну зберігання". Доводи про розірвання Договору з січня 2021 року не підтверджені документально, тому їх не можна приймати до уваги. Крім того, факт виїзду Відповідача до Латвії в квітні 2021 року не впливає на його обов`язки, передбачені Договором суборенди від 15.12.2020, тому просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі. 29.08.2022 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Логачов Володимир Вікторович про захист прав споживачів, в якій останній просив суд визнати незаконними складені ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» за договором № 15-12/20-69 від 15.12.2020 року акти надання послуг з оренди приміщення № ЗП 000000171 від 28.02.2021; № ЗП 000000172 від 31.03.2021; № ЗП 000000173 від 30.04.2021; № ЗП 000000174 від 31.05.2021; № ЗП 000000181 від 30.06.2021; № ЗП 000000175 від 31.07.2021; № ЗП 000000176 від 31.08.2021; № ЗП 000000177 від 30.09.2021; № ЗП 000000178 від 31.10.2021; № ЗП 000000179 від 30.11.2021; № ЗП 000000180 від 31.12.2021; № ЗП 000000654 від 31.01.2022; № ЗП 000000655 від 28.02.2022; № ЗП 000000656 від 31.03.2022; № ЗП 000000657 від 30.04.2022; № ЗП 000000658 від 31.05.2022. Стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 5000 грн. та судові витрати. В обґрунтування зустрічних вимог зазначено, що [PERSON] не користувався приміщенням в період з лютого 2021 по червень 2022, оскільки договір було розірвано за згодою сторін в січні 2021 року. За період з лютого 2021 року по червень 2022 року орендодавець жодного разу не звертався до орендаря з пропозицією підписати акт надання послуг, не телефонував з цього приводу та не надсилав будь-яких документів на його адресу. Лише за минуванням 14 місяців позивач за первісним позовом склав 14 актів надання послуг, проте [PERSON] не орендував приміщення в період з січня 2021 року по травень 2022 року, а ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» не надавало послуг з оренди. Так, акти приймання-передачі послуг не підписані [PERSON] , а мають лише підпис орендодавця, тож вони не відповідають ч. 2 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи документів щодо обмеження суборендарю доступу до приміщення. Також до матеріалів справи не долучені акти звірки взаєморозрахунків, а також документів (рахунків) за споживання комунальних послуг, що додатково свідчить про відсутність споживання з боку [PERSON] комунальних послуг у приміщенні та спростовує факт користування ним у зазначений період. У зв`язку із цим позивач за зустрічним позовом вважає, що дії відповідача мають ознаки нечесної підприємницької практики та підпадають під дію ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому просив на підставі ч. 2 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» одночасно вирішити питання про відшкодування моральної шкоди. 19.09.2022 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача за зустрічною позовною заявою зазначив, що виїзд суборендаря за кордон не звільняє його від виконання зобов`язань за договором, якщо договір не розірвано у встановленому порядку. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження розірвання договору у січні 2021 року позивачем за зустрічним позовом не надано. Крім того, звертаючись із зустрічною позовною заявою позивач зазначає про недійсність актів наданих послуг, а у прохальній частині просить визнати незаконними складені ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» за договором 15-12/20-69 від 15.12.2020 акти надання послуг з орендної плати. При цьому Позивачем не доведено чому саме акти надання послуг треба визнати незаконними. Також позивачем не обґрунтована моральна шкода в сумі 5000 грн. 25.01.2023 представником первісного позивача ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» було подано заяву про відмову від частини позовних вимог. Так, представник первісного позивача просив стягнути заборгованість за Договором суборенди за період з лютого 2021 по 14 грудня 2021 включно в сумі 11129,85 грн., пеню відповідно до п. 7.2. Договору в сумі 2222,79 грн., інфляційні втрати в сумі 2490,91 грн., штраф у розмірі 15 % від простроченої суми відповідно до п.7.2 Договору - 1669,00 грн., 3 % річних в сумі 328,00 грн. Ухвалою суду від 18.07.2022 року було прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до розгляду на 18.08.2022 року. Ухвалою суду від 26.09.2022 прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано із первісним позовом. Розгляд справи було вирішено продовжувати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 14.10.2022. Ухвалою суду від 29.11.2022 закрито підготовче провадження по справі, призначено судове засідання на 23.12.2022. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просила задовольнити позовні вимоги, з підстав, наведених у заяві. У задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом просив у задоволенні первісного позову відмовити з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, також просив задовольнити зустрічний позов, з підстав, наведених у заяві. Суд, вислухавши позицію сторін, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 грудня 2020 року між ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» та [PERSON] було укладено Договір № 15-12/20- 69 суборенди нежитлового приміщення ( а.с. 17-20). Згідно п. 1.1. Договору суборенди, орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування визначене майно: нежитлове приміщення № 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] Згідно п. 1.3. суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, визначений у Договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього Договору та акту приймання-передавання майна. На виконання зазначених умов Договору, 15 грудня 2020 року ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» згідно акту приймання-передавання нежитлового приміщення передало Фізичній особі [PERSON] визначене майно, а саме: нежитлове приміщення 11, площею 7,2 кв. м., розташоване у будівлі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Відповідно до п. 8.1. Договір укладено строком на один рік: з 15.12.2020 по 14.12.2021 року включно. Пунктами 2.1., 2.2. Договору визначено, що за користування майном щомісяця суборендар сплачує орендарю орендну плату, з розрахунку 1000,00 грн. Орендна плата за останній місяць сплачується суборендарем до 10 числа поточного місяця шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок орендаря на підставі цього Договору згідно рахунку. Судом встановлено, що після укладення договору відповідач сплатив орендну плату за один місяць (грудень) та отримав ключі від приміщення. За січень 2021 року оплата за оренду відповідачем також була здійснена. Даний факт сторонами не оспорюється. Заперечуючи проти первісного позову, представник відповідача зазначив, що у січні 2021 року було розірвано договір, відповідачем сплачено орендну плату за січень 2021 та повернуто ключі орендарю. На підтвердження даного факту документів не залишилося. Але інші факти, а саме те, що відповідач з квітня 2021 року перебуває за кордоном, не користується приміщенням, не отримує послуги з оренди, доводять цей факт. Розглядаючи ці доводи представника відповідача, суд доходить наступного висновку. Згідно п 8.6 Договору, у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох днів повертається Суборендарем орендарю. Пунктом 8.8. Договору визначено, що Майно вважається провернутим Орендарю з моменту підписання Сторонами Акта приймання-передавання. Водночас, даний акт відповідачем до матеріалів справи не долучений. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту суду надано не було. Також, відсутні свідки, які могли підтвердити даний факт. Посилання представника відповідача на той факт, що [PERSON] не користувався приміщенням, адже перебував з квітня 2021 року за межами України, не може свідчити про те, що сторонами в установленому порядку було розірвано договір № 15-12/20-69 суборенди нежитлового приміщення від 15.12.2020 року. Крім того, даним Договором визначено, що у разі дострокового розірвання цього Договору з ініціативи Суборендаря, Суборендар сплачує Орендарю грошову компенсацію в розмірі орендної плати за період, що залишився до кінця терміну дії Договору, на який його було укладено, незалежно від повернення орендованого майна Орендарю (п. 7.6 Договору). Отже, посилання представника відповідача за первісним позовом на той факт, що [PERSON] не користувався Майном, не отримував послугу, відповідно, не має сплачувати оренду плату, є такими, що суперечать нормам п. 7.6 Договору. Навпаки, з урахуванням того, що відповідачем за первісним позовом не доведений факт повідомлення Орендаря про припинення Договору суборенди (акт приймання-передачі майна суду надано не було, так само не було надано інших належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту), а також зважаючи на п. 7.6 Договору суборенди, суд вважає правомірними вимоги ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» до [PERSON] щодо стягнення заборгованості з орендної плати за період з лютого 2021 року по 14 грудня 2021 року в сумі 11129,85 грн. Також суд вважає безпідставними посилання представника відповідача за первісним позовом на недотримання Орендарем п. 7.5. Договору суборенди, адже відповідно до вимог зазначеного пункту у випадку несвоєчасної оплати та інших платежів, передбачених даним Договором, Орендар має право призупинити дію даного Договору та припинити доступ Суборендаря до об`єкта оренди, тобто це є правом Орендаря, а не його обов`язком. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно по ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України). Статтями 525 та 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Приписами ч. 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Що стосується штрафних санкцій відповідно до умов Договору суборенди, то суд виходить з наступного. Посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що орендарем були порушені п. 2.9 та п. 2.10 Договору щодо ненадання суборендареві актів прийняття-передачі послуг та актів звірки взаєморозрахунків станом на останнє число звітного місяця, який підписується обома сторонами, як наслідок неправомірність нарахування орендної плати та штрафних санкцій, суд не приймає до уваги, адже спірним договором не визначена відповідальність орендаря за невиконання п.п. 2.9 та 2.10, натомість даним договором передбачена відповідальність суборендаря за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. Згідно до п.7.1. Договору суборенди передбачено, що за невиконання (не належне виконання зобов`язань по даному Договору сторони несуть відповідальність передбачену нормами чинного законодавства і цим Договором. Так, відповідно до п.7.2. Договору суборенди за прострочення виконання суборендарем у встановлений термін грошових зобов`язань протягом 30 календарних днів за місцем обов`язкової оплати за цим договором, від сплачує штраф у розмірі 15 % від простроченої суми та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від несвоєчасної суми за весь період прострочення. Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз змісту договору оренди, у тому числі положеннями згідно яких визначена мета оренди, дають підстави для висновку, що цей договір є споживчим. Отже, на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Умовами вказаного договору оренди від 15.12.2020, крім штрафу у розмірі 15% за порушення строків платежів, передбачена ще й пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (п.7.2). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.10.2015 № 6-2003цс15. Крім того, тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того, який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру. Це відповідає правовому висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 19.09.2018 у справі № 664/2784/15-ц. Отже, нарахування відповідачу окремо штрафу і пені є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення, та є несправедливим. За цих обставин є несправедливим застосування до відповідача усіх цих правових наслідків через невиконання ним укладеного договору. У зв`язку з цим, відповідно до положень п. 5 ч. 3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), враховуючи засади розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача штраф у розмірі 15% за порушення строків платежів, що становить 1669 грн. Крім того, ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плата) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що із [PERSON] на користь ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» підлягають стягненню 3 % річних в розмірі 328 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2490,91 грн. Також суд зауважує, що дані розрахунки представником відповідача за первісним позовом не були спростовані та не були надані власні розрахунки. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання незаконними складених ТОВ «МАНКІ БРАЗЕРЗ» за договором № 15-12/20-69 від 15.12.2020 актів надання послуг з оренди приміщення, суд виходить з наступного. 20.06.2022 року позивачем було направлено відповідачу поштою (№ 6903600688288) претензію № 1 від 20.06.2022 року про сплату заборгованості за договором суборенди нежитлового приміщення № 15-12/20-69 від 15.12.2020 року разом із актами надання послуг та рахунками на оплату (а.с. 30-31). Звертаючись із зазначеними зустрічними позовними вимогами, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] посилався на той факт, що дані акти на підставі п. 2.9 та п. 2.10 Договору мали бути підписані обома сторонами, при цьому зазначав, що [PERSON] з квітня 2021 по серпень 2022 перебував за межами України, відповідно, він як сторона договору і не міг підписати дані акти. З урахуванням того, що представником позивача за зустрічним позовом не було доведено належними та допустимими доказами факту дострокового припинення Договору суборенди, та з урахуванням відсутності суборендаря на території України протягом дії договору суборенди, складення таких актів та підписання їх в односторонньому порядку орендарем, суд не вважає порушенням Договору суборенди. З урахуванням того, що суд відмовляє у задоволенні основних позовних вимог за зустрічним позовом, залишенню без задоволення також підлягають і похідні позовні вимоги про стягнення моральної шкоди. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного з відповідача за первісним позовом на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (87,54%) у вигляді судового збору, сплата яких підтверджена документально (а.с. 11) в розмірі 2171,86 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial