Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з даним позовом згідно якого просить зобов`язати АТ «Креді Агріколь Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за комплексним договором № 4/1803766 від 28.10.2016 року, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 95760,99 грн., що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу та процентів за комплексним договором № 4/1803766 від 28.10.2016 року, а надлишок сплачених коштів повернути [PERSON] , стягнути з АТ «»Креді Агріколь Банк» на користь [PERSON] 57157,91 грн. коштів за нікчемним правочином, зобов`язання [PERSON] перед АТ «Креді Агріколь Банк» за комплексним договором № 4/1803766 від 28.10.2016 року вважати припиненим з 30.01.2019 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.10.2016 року між ним та ПАТ «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк» було укладено комплексний договір № 4/1803766 від 28.10.2016 року про надання кредиту на суму 104600 грн. строком користування 60 місяців, до 27.10.2021 року. Згідно п. 1.3.1 кредитного договору за користування кредитом банк встановив процентну винагороду (проценти) в розмірі 11% річних. Окрім того, згідно п. 1.3.2 кредитного договору за користування кредитом банк встановив на постійній основі також комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% в місяць від суми кредиту. Однак, в процесі виконання умов договору позивачу стало відомо, що встановлена банком на постійній основі додаткова (плата) комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною умовою договору, оскільки обслуговування кредитної заборгованості не являється послугою банку за яку банк може отримувати будь-яку плату. У зв`язку з цим, 03.03.2021 року він направив на адресу відповідача письмову пропозицію про добровільне врегулювання спору та просив здійснити перерахунок платежів здійснених [PERSON] за комплексним договором № 4/1803766 від 28.10.2016 року, з часу його укладення, зарахувавши вже сплачені кошти в розмірі 95760,99 грн., що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок погашення основного боргу та процентів за комплексним договором № 4/1803766 від 28.10.2016 року, а надлишок сплачених коштів повернути [PERSON] . Однак, банк подану ним заяву проігнорував. Зазначає, що відповідно до ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору) кредитодавцю (банкам) заборонялось встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо, за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною. Також п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 (що діяли на час укладення кредитного договору), прямо передбачалось, що банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії. Які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також вказує що загальний розмір комісійної винагороди (плати) за обслуговування кредитної заборгованості, що встановлений у Додатку № 1 до кредитного договору складає аж 144348 грн. і становить 453,13% від розміру процентів та є більшим майже у 5 разів. У свою чергу розмір процентів за весь строк користування кредитом складає 31855,43 грн. Крім того, окремо розмір комісійної винагороди (плати) за обслуговування кредитної заборгованості є більшим від самого кредиту та складає 138% його вартості. Отже, положення у кредитному договорі, що встановлюють таку плату за обслуговування кредитної заборгованості являються також і несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечать принципу добросовісності в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Вказує, що сам розмір указаної оплати є аномально непропорційною визначеним договором процентам за кредит, внаслідок чого саме ця оплата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) має всі ознаки основного періодичного платежу позичальника в оплату кредиту (фактичної плати за кредит), а не оплати послуг. Зазначає, що умова п. 1.3.2 кредитного договору, що встановлює комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30 % в місяць від суми кредиту є нікчемною умовою договору, оскільки банком було встановлено таку плату, що чітко була заборонена законом і взагалі не могла супроводжуватися будь-якою зустрічною платною вимогою за такі дії. Відповідач подав відзив на позову заяву у якому зазначив, що позивач посилаючись на ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як правову підставу нікчемності п. 1.2.2 договору не довів належними письмовими доказами факт ненадання йому банком як споживачу послуг інформації про умови фінансової послуги, яку [PERSON] отримав, в той час, як суд касаційної інстанції у своїх висновках, зокрема, у постанові ВСУ від 02.12.2015 року у справі № 6-1341цс15 зазначив, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Таким чином, зважаючи на недоведеність позивачем факту порушення АТ «Креді Агріколь Банк» порядку надання споживачеві інформації про фінансову послугу при укладенні комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 року просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Також зазначив, що згідно ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Отже, така форма витрат як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Вказав, що договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, в тому числі й щодо комісійної винагороди, сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки у додатку до Договору «Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» (в т.ч. Графік платежів по кредиту, ануїтет), які підписані позивачем. Підписанням договору позивач засвідчив, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену Законом України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, та/або іншими нормативними актами, що регулюють це питання (п. 2.3 договору), а також те, що умови договору йому зрозумілі (п. 6.1 договору). Окрім того, відповідач заявив про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач при підписанні договору був ознайомлений з його змістом у повному обсязі, в тому числі з умовами п. 1.3.2 договору за умовами якого передбачено сплату комісії на користь кредитора. Отже, з 28.10.2016 року [PERSON] мав право звернутися до суду з позовом про захист своїх прав як споживача, однак, клієнт подав позов тільки майже через 5 років. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що позов він обґрунтовує нікчемністю умови комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 року, що встановлює комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, а не з підстав надання чи не надання інформації по кредиту. Також посилався на те, що в період з 28.10.2016 року по 09.08.2021 року позивач здійснював погашення заборгованості за кредитом, тобто вчиняв дії що свідчать про визнання ним свого боргу та обов`язку в частині сплати тіла та процентів по кредиту, чим неодноразово переривав строк позовної давності. Останній платіж по кредитному договору позивач сплатив 05.06.2020 року, а тому, думку представника позивача, право на подання позову про захист прав споживачів та повернення коштів за нікчемним правочином у позивача існує до 06.06.2023 року, тобто впродовж трьох років після сплати останнього платежу. Також посилався на положення ч.5 ст. 261 ЦК України, як передбачає, що за забов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку кредитування, а також на те, що позивач, хоча і був ознайомлений з умовами кредитного договору, проте до лютого 2021 року не був обізнаний на предмет відповідності тих умов договору нормам чинного законодавства, оскільки це потребує спеціально-правових знань, якими позивач не володіє. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У позовній заяві наявне клопотання представника позивача про розгляд справи у відсутності позивача та у його відсутності. Представник відповідача в судове заідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. ст.\~13,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи в межах\~заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Кожна сторона\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. З матеріалів справи встановлено, що 28.10.2016 року між [PERSON] та ПАТ «Креді Агріколь Банк», правонаступником якого є АТ «Креді Агріколь Банк» було укладено комплексний договір № 4/1803766 про надання кредиту на суму 104600,00 грн. строком користування 60 місяців, до 27.10.2021 року. Згідно умов п. 1.3 кредитного договору сторони домовилися про те, що за користування кредитом позичальник сплачує: - процентну винагороду щомісячно в розмірі 11% річних за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором (п. 1.3.1); - комісійну винагороду щомісячно комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,30% в місяць від суми кредиту. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу\~сторони є\~вільними в\~укладенні договору,\~виборі контрагента\~та визначенні\~умов договору\~з урахуванням\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до\~статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу\~(частина перша\~статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 року у справі № 211/1031/19 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 369/9293/15-ц (провадження\~\~\~№ 61-29646св18), від 02 вересня 2019 року у справі № 361/7528/17 (провадження\~\~№ 61-45662св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження\~\~\~ № 61-8862сво18). Згідно з частиною четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Отже, пункт 1.3.2 комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 є нікчемним на підставі абзацу 3 частини четвертої\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент його укладення. Таким чином, відповідач безпідставно нарахував, а позивач сплачував комісію за обслуговування кредиту. \~Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 07.11.2021 року у справі № 703/1518/18\~Згідно з абзацом 2 частини четвертої\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~(у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 16 жовтня 2011 року набрав чинності\~Закон України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", яким частину четверту\~статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. За загальним правилом, передбаченим\~статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами другою, третьою\~статті 215 ЦК України\~визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011\~у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11, частини восьмої статті\~18, частини третьої статті\~22 Закону України "Про захист прав споживачів"\~у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті\~1, статті\~11 Закону України "Про захист прав споживачів"\~з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої\~статті 42 Конституції України\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Частиною 4\~статті 42 Конституції України\~передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно зі\~статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність"\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року N 168\~(у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до\~статті 3 ЦК України\~принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої\~статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті\~ЦК України\~зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1\~статті 1054 ЦК України\~є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту (пункт 1.3.2) не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, то така операція як обслуговування кредитної заборгованості відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Разом з тим відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. У відповідності до ст. 256, ст. 257 ЦК України позовна давність - це строк,\~у\~межах\~якого\~особа\~може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з приписами ч.1,4 ст. 261 ЦК України \~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Відповідно до п. 2.3 договору підписанням договору позичальник підтверджує, що він у письмовій формі у повному обсязі отримав від банку інформацію, визначену ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ від 10.05.2007 року № 168, та/або іншими нормативними актами, що регулюють це питання. У додатку № 1 до комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 року «Графік погашення заборгованості», який підписано позивачем, зазначено, що щомісячна комісійна винагорода за обслуговування кредитної заборгованості з 28.10.2016 року по 27.10.2021 року становить 2405,80 грн. щомісячно та 144348,00 грн. загалом. Також, позивачем підписано додаток № 2 до комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 року «Умови надання, обслуговування та погашення кредиту» у якому встановлено, що процент подорожчання кредиту становить 172,85 %. Отже, позивач був ознайомлений з умовами кредитного договору, в тому числі, про встановлення комісійної винагороди. Додатком № 1 до комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 року встановлено графік платежів за вказаним договором, виконання якого починається з 28.11.2016 року. Відповідач дотримувався вказаного графіку, що підтверджується випискою з рахунку № [NUMBER] , з якого вбачається, що 28.11.2016 року позивачем на виконання графіку погашення заборгованості на рахунок відповідача сплачено 4700 грн., з яких: 1315,43 грн. сума кредиту, що має бути погашена, 958,83 грн. сума процентів, що має бути погашена, 2405,80 грн. комісія. Таким чином, виконання положення п. 1.3.2 комплексного договору № 4/1803766 від 28.10.2016 року розпочалося з 28.11.2016 року, в той час як до суду з позовом про повернення коштів за нікчемним правочином позивач звернувся лише 06.09.2021 року поза межами трирічного строку позовної давності, про застосування якої заявлено позивачем. Посилання позивача на переривання строку позовної давності вчиненням позивачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу погашення заборгованості за кредитом в період з 28.10.2016 року по 09.08.2021 року є безпідставними, оскільки у даному випадку предметом позову є застосування наслідків нікчемного правочину, а не вимога про стягнення заборгованості. Безпідставними також є посилання представника позивача на застосування до розглядуваних правовідносин положень ч.5 ст. 261 ЦК України. Згідно з\~приписами ч.2-ч.4\~ст.\~261\~ЦК України,\~заява про\~захист цивільного\~права або\~інтересу має\~бути прийнята\~судом до\~розгляду незалежно\~від спливу\~позовної давності. Позовна\~давність застосовується\~судом лише\~за заявою\~сторони у\~спорі,\~зробленою до\~винесення ним\~рішення. Сплив\~позовної давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. А тому на підставі вищенаведеного, враховуючи, заяву відповідача про застосування строку позовної давності та імперативну норму ч.4 ст. 267 ЦПК України, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed