Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 12 грудня 2019 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики, який викладений у формі розписки. Згідно з умовами вищезазначеного договору [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 2 000 доларів США. Відповідач взяв на себе зобов`язання повернути вказані кошти позивачу до 12 грудня 2020 року. Однак відповідач свої зобов`язання згідно з договором не виконав, у вказаний у борговій розписці строк борг не повернув, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушений звернутися до суду, просив стягнути на його користь борг за договором позики, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у загальній сумі 102 232, 20 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. Вислухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією розписки від 12 грудня 2019 року [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 2000 доларів США на власні потреби. Зобов`язується повернути вказану суму у повному обсязі або на першу вимогу, або до 12 грудня 2020 року. Згідно з копією довідки № 108.061-40/115 від 23.11.2022, виданої Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», згідно з повідомленням Національного банку України про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют курс долара США відносно гривні України станом на 23.11.2022 становив 36,5686 гривень України за 1 долар США. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності на гроші у сумі 2 000 доларів США, які він передав у власність відповідачу відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Крім того, ухвалюючи рішення, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, а саме, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З матеріалів справи судом вбачається та вважається доведеним факт укладання договору позики від 12.12.2019 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] . Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] виникли договірні правовідносини, які випливають із договору позики, відповідно до яких 12.12.2019 [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у сумі 2 000 доларів США та зобов`язався повернути вказану суму у повному обсязі до 12.12.2020. На підтвердження укладення договору позики відповідачем видано розписку від 12.12.2019, яка засвідчує передання йому позивачем визначеної грошової суми. Проте відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав і суму боргу у повному обсязі у передбачений договором строк не повернув. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19) зроблено правовий висновок про те, що позикодавець за договором позики в іноземній валюті має процесуальне право обирати валюту зобов`язання та пред`явити позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. Як вбачається з розписки від 12.12.2019 [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 2 000 доларів США. Проте, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути на його користь заборгованість за договором позики від 12.12.2019 у сумі еквівалентній 2 000 доларів США, яка за курсом НБУ станом на 23.11.2022 становить 73137 грн. 20 коп. Водночас суд вважає, що така вимога позивача відповідає вимогам закону та правовій позиції Верховного Суду, а позивач мав право на свій вибір пред`явити позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ. За таких обставин суд вважає, що обставини, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення основної суми боргу підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми суд зазначає про таке. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У частині другій статті 625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такий правовий висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Отже, з відповідача слід стягнути суму 3 % річних саме у доларах США, а не еквівалент у гривнях. Позивачем до позовної заяви додано розрахунок 3 % річних, який розрахований з 2019 року по 2022 рік та складає 8 776, 80 грн. Проте, суд не може погодитись з таким розрахунком, оскільки вважає його помилковим з огляду на таке. Розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за такою формулою: сума боргу х 3 % річних / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Зобов`язання вважається простроченим не з дня укладення договору позики, а з наступного дня після кінцевої дати повернення позики, зазначеної у розписці (12.12.2020), тобто з 13 грудня 2020 року і до дня звернення позивача з цим позовом до суду, тобто по 27 листопада 2022 року включно, що складає 715 днів прострочення. Отже, розрахунок 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] повинен бути наступним: 2 000 доларів США х 3 % річних / 365 х 715 = 117, 53 доларів США. З урахуванням наведеного суд вважає, що в даному випадку наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 117, 53 доларів США. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3 % річних від суми простроченого грошового зобов`язання підлягає частковому задоволенню. Щодо стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції суд дійшов наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, а також у правових висновках, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 686/18697/14, від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Оскільки предметом грошового зобов`язання за вказаним договором позики є грошові кошти, визначені у доларах США і втрати від знецінення національної валюти відновлені шляхом застосування еквіваленту іноземної валюти за курсом, встановленим НБУ на час вирішення справи про стягнення боргу, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат внаслідок несвоєчасного повернення позики відсутні, що відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені в постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц. За таких обставин суд вважає, що позовна вимога [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду як інвалід 2 групи, а враховуючи, що судом задоволено 75,74 % позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 774,31 грн. (1 022, 32 грн. х 75,74 / 100).

Outcome: partial