Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14.06.2016 року у розмірі 9 426, 92 грн. В обґрунтування позову позивач зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 14.06.2016 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем який постійно проживав разом з [PERSON] на час відкриття спадщини є відповідач [PERSON] . Таким чином, відповідач фактично прийняв спадщину, до складу якої входить, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого [PERSON] .. Станом на дату смерті [PERSON] його заборгованість перед банком складала 9 426, 92 гривень. Враховуючи наведене, відповідач, як спадкоємець померлого який фактично прийняв спадщину, зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора. Що й стало підставою для звернення представника позивача до суду з вказаним позовом. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник АТ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки повернуті на адресу суду з відміткою про отримання судової повістки. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 14.06.2016 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). АТ КБ «Приватбанк» направило до Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі претензію кредитора, згідно якої просило: включити кредиторські вимоги до спадкової маси, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком в розмірі 9 428, 00 гривень; повідомити про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника [PERSON] ; надати відомості про видані свідоцтва про право на спадщину. Згідно листа Суворовської державної нотаріальної контори у місті Одеса Південного міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Одеса) від 02 вересня 2020 року, наданого у відповідь, з якої вбачається, що спадкоємці померлого [INFO] [PERSON] повідомлені про наявність заборгованості та претензію кредитора належним чином. 06.04.2021 року АТ КБ «Приватбанк» надіслало лист-претензію [PERSON] згідно якого просить останню звернутись до будь-якого відділення банку та сплатити заборгованість спадкодавця [PERSON] в розмірі 9 426, 92 гривень. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст. ст.13, 55 Конституції України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року, ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. ст.608, 1216, 1218, 1219, 1268, 1281, 1282 ЦК України і виникають з кредитних правовідносин та обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання. Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно дост.12 ЦПК України, суд розглядає справи на засадах змагальності. Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до ст.ст.76,81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями Конституції України(ст.55), Цивільного кодексу України (зокрема, ч.1 ст.16), Цивільного процесуального кодексу України( ст.4,12, 13), Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (ч.1.ст.7) передбачено, що суд захищає права та інтереси юридичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Враховуючи зазначене, юридична особа має право на позов виключно, у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав та інтересів іншою особою. У аналізі практики застосування судамист.16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014 Верховний Суд України вказав, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з ст.608ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. За приписами ст. ст.1216,1218 ЦК Україниспадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Обов`язок з відшкодування шкоди (яка в даному випадку для банку виникла внаслідок неповернення відповідачем боргу за кредитним договором) згідно зі ст. 1219 ЦК України не є таким, що нерозривно пов`язаний з особою спадкодавця, а тому відповідно до вимог чинного ЦК України з його смертю цей обов`язок не припинився і спадкується його спадкоємцями, тобто є таким, що входить до складу спадщини. За змістом зазначених норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов`язанням. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281,1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України. За положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: по-перше, норма ч. 2 ст.1282ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Аналіз ч. 2 ст.1282ЦК України свідчить, що задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1ст.15 ЦК України). У позовній заяві як на підставу задоволення позову позивач посилався на те, що відповідач [PERSON] постійно мешкала разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, тому вважається такою, що прийняла спадщину і повина нести цивільно-правову відповідальність за борги спадкодавця. На підтвердження цього факту до позовної заяви долучено копії сторінок паспорта [PERSON] , з відміткою про місце її реєстрації, яке співпадає з останнім місцем реєстрації померлого боржника. Відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогост.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою для прийняття спадщини є фактичне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не реєстрація за місцем проживання спадкодавця, на що посилається АТ КБ "ПриватБанк" у позовній заяві, як на підставу позовних вимог. Проте, доказів того, що боржник [PERSON] , який помер [INFO] та відповідач по справі [PERSON] на час відкриття спадщини мешкали разом, у зв`язку з чим відповідач фактично прийняв спадщину, позивачем суду також не надано. Тож, твердження представника позивача, про те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , фактично прийняла спадщину, а тому є відповідачем по даній справі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, позовні вимоги заявлені у вигляді стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у вигляді звернення стягнення на спадкове майно у межах його вартості, що унеможливлює стягнення з відповідачів заявлених позивачем грошових коштів. Отже, правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором боргу спадкодавця у суду не має. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed