Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Заступник керівника Ужгородської окружної прокуратури в інтересах держави звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачів Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про скасування рішень Ужгородської міської ради та витребування земельної ділянки до комунальної власності В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 № 727 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0782 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (у власність). За тим, рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 11.07.2008 № 773 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» [PERSON] затверджено проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,0782 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] оформлено державний акт серії ЯЕ № 454929 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021, який зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів Ужгородської міської ради за № 2110100000-0108070001217. Прокурор вказує, що вказані вище рішення Ужгородської міської ради прийняті всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними та скасуванню. Пояснює, що відповідно до картографічних матеріалів (генерального плану м. Ужгорода, діючого на момент передачі земельної ділянки у власність) земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021 віднесена до земель зелених насаджень загального користування, а відтак відповідно до ст. 51 вказаного Кодексу, є землями рекреаційного призначення. На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Зазначає, що оскілки згідно з генеральним планом м. Ужгорода, затвердженим рішенням Ужгородської міської ради № 313 від 04.06.2004, земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021 знаходиться на території зелених насаджень загального користування, за функціональним використанням обліковується як частина скверу площею 0,30 га, розташованого на розі [ADDRESS] , тобто є земельною ділянкою рекреаційного призначення, вона незаконно передана у власність [PERSON] для будівництва житлового будинку, а цільове призначення земельної ділянки незаконно змінено на «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» всупереч містобудівній документації і є неправомірним. Таким чином, спірна земельна ділянка передана у власність з порушеннями вимог статей 38-39, 51-52 Земельного кодексу України, 10-12 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Також встановлено, що оспорювана земельна ділянка 10.03.2009 на підставі договору купівлі-продажу № 300 відчужена [PERSON] і наразі останній є її власником на підставі державного акту серії ЯИ № 029069. Пояснює, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді м. Ужгорода, незаконно вибула із її власності, без волі власника, оскільки передана на підставі незаконних рішень ради, з порушенням норм чинного законодавства, за наявності дефекту волі мешканців міста, які схвалили для себе концепцію розбудови міста на громадських слуханнях відповідної містобудівної документації, відтак наявні правові підстави для витребування земельної ділянки з володіння добросовісного набувача, а саме - від [PERSON] , який придбав її згідно договору купівлі-продажу №300 від 10.03.2009. На підставі наведеного просить суд: визнати незаконним та скасувати пункт 2.27 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 за № 727 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок»; визнати незаконним та скасувати пункт 1.37 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 11.07.2008 № 773 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» ; витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021 площею 0,0782 га вартістю 677024,32 грн., розташованої за адресою: [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Ужгорода в особі Ужгородської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 33868924 ) ; стягнути з відповідача на користь прокуратури Закарпатської області витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 13997,36 грн. 29.11.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судовому засіданні прокурор поданий позов підтримав та просива задовольнити повністю. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Статтею 131-1 Конституції України\~на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 3\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Частиною 3 та ч. 4\~ст. 56 ЦПК України\~закріплено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Пунктами 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99 визначено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, а отже прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах і може здійснювати представництво в порядку, передбаченому процесуальний законом. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження процесуальної дії (відповідні функції). Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що прокурор має право на звернення з відповідним позовом до суду за захистом інтересів держави в сфері земельних відносин. Судом встановлено, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 № 727 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки площею 0,0782 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 11.07.2008 № 773 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» [PERSON] затверджено проект відведення та надано у власність земельну ділянку площею 0,0782 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Судом також встановлено, що на підставі вказаного рішення [PERSON] оформлено державний акт серії ЯЕ № 454929 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021, який зареєстровано у книзі записів реєстрації державних актів Ужгородської міської ради за № 2110100000-0108070001217. В подальшому земельну ділянку було відчужено [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 300 від 10.03.2009, і наразі останній є її власником на підставі державного акту серії ЯИ № 029069. Згідно зі ст. ст. 13, 41 Конституції України, від імені Українського народу права власника, зокрема на землю, здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. За змістом ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу. В силу ст. 116 вказаного Кодексу визначено, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як передбачено ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. За статтею 3 Закону України «Про планування та забудову територій», рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури. Статтею 1 Закону України «Про планування та забудову територій», який діяв на час прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що містобудівною документацією, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, є генеральний план населеного пункту. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції від 22.05.2003) передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (677-2004-п) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно- господарського устрою з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Згідно ст. 51 Земельного кодексу України, до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації. Судом встановлено, що згідно викопіювання з Генерального плану міста Ужгорода 2004 року, земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021 знаходиться на території зелених насаджень загального користування, за функціональним використанням обліковується як частина скверу площею 0,30 га, розташованого на розі вулиць Мукачівської, Станційної та Одеської в м. Ужгороді, тобто є земельною ділянкою рекреаційного призначення. Відповідно до висновку експерта Савчак В.В. № 24/17 від 14.12.2017, земельна ділянка 2110100000:12:001:0021 ймовірніше за все потрапляє в зону зелених насаджень загального користування на розі вулиць Мукачівської, Станційної та Одеської в м. Ужгороді, Згідно акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, рішення про передачу у власність гр. [PERSON] земельної ділянки площею 0,0782 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд по [ADDRESS] в проекті із землеустрою відсутнє. Враховуючи вищенаведене, розроблений проект із землеустрою, щодо відведення земельної ділянки площею 0,0782 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд виготовлений без врахування вимог ст. 39, 51, 186 Земельного кодексу України, ст. 50 ЗУ "Про землеустрій" та ч. 11 Постанови КМУ № 677 від 26.05.2004. Таким чином, спірна земельна ділянка передана у власність з порушеннями вимог статей 38-39, 51-52 Земельного кодексу України, 10-12 Закону України «Про планування і забудову територій», ст. 50 Закону України «Про землеустрій». Згідно з ч. І\~ст. 21 ЦК України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні зо інтереси. В силу статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до пункту 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. З огляду на викладене, спірні рішення Ужгородської міської ради є незаконними та підлягають до скасування. Щодо вимоги позивача про витребування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що спірну земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:12:001:0021, на підставі договору купівлі-продажу № 300 від 10.03.2009 було відчужено [PERSON] . Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯИ № 029069, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0782 га, що розташована в [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно із п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України (п. 26 Постанови Пленуму). Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту (зокрема й такий спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі - продажу). У таких відносинах захист прав особи, яка є власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, за наявності підстави, визначеної ст. 388 ЦК України, яка дає право витребувати майно у набувача майна за відплатним договором. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 04.12.2012 у справі № 3- 55гс12. Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Пунктом 10 цієї ж постанови визначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12.02.2020 у справі П/811/1640/17) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). В разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Суд вважає доведеною обставину незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державної власності, оскільки відповідач [PERSON] набув право власності на землю без відповідної правової підстави. Враховуючи викладене, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у [PERSON] , на користь територіальної громади міста Ужгорода. З огляду на викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, слід стягнути солідарно з Ужгородської міської ради та [PERSON] користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі 13\~997,36 грн. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved