Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-07 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] у якому просив суд стягнути із останнього на його користь заборгованість у розмірі 12 000,00 доларів США. В обґрунтування своїх вимог вказує, що 16.03.2020 передав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 12 000,00 доларів США, що станом на 04.10.2021 еквівалентно 319 320,20 грн., які відповідач зобов`язувався повернути не пізніше 17 березня 2020 року включно. Зазначає, що факт передачі у борг відповідачу грошових коштів підтверджується відповідним договором позики від 16.03.2020 року. Стверджує, що у встановлений договором позики від 16.03.2020 року строк відповідач свої зобов`язання не виконав та грошові кошти не повернув, а тому позивач звернувся із даним позовом до суду. З урахуванням викладеного просив суд позов задовольнити. 06.10.2021 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. 27.10.2021 до суду надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання позивача та відповідача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08.10.2021 у справі було відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу було надіслано копію ухвали суду від 08.10.2021 та копію позовної заяви із додатками, проте не було отримано останнім та конверт повернувся на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання». У встановлений судом строк відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було. Оскільки розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, то сторони у судове засідання не викликалися. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 16.03.2020 відповідно до договору позики [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 12 тисяч доларів США, яку зобов`язувався повернути готівкою у доларах США або у гривні по курсу валют НБУ на день повернення позики у строк не пізніше 17.03.2020 року,включно. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт отримання відповідачем коштів підтверджується наявними у позивача оригіналом договору позики від 16.03.2020 року, копію якого додано до позовної заяви. Згідно положень ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. У вказаному договорі позики від 16.03.2020 року чітко вказані умови передачі грошових коштів, умови їх повернення та строк повернення грошових коштів. Таким чином, наданий договір позики є документом, що підтверджує боргове зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Як зазначав неодноразово Верховний Суд в своїх постановах, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З матеріалів справи вбачається, що наданий позивачем на підтвердження своїх вимог договір позики від 16.03.2020 року підписаний [PERSON] та [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За правилами ст.ст. 1049-1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Так, положеннями ст.ст. 625, 629 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідачем не надано доказів на спростування наявних перед позивачем боргових зобов`язань від 16.03.2020. За умовами договору позики від 16.03.2020, відповідач мав повернути позивачу отримані у борг кошти готівкою у доларах США або у гривні по курсу валют НБУ на день повернення в строк не пізніше 17.03.2020, включно. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Аналізуючи матеріали справи, суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що ґрунтуються на законі вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу у розмірі 12000,00 дол. США, а тому позов підлягає задоволенню. На день складання позовної заяви (05.10.2021) за офіційним курсом Національного банку України сума коштів, яка підлягає стягненню складає 319 320,00 грн. З урахуванням задоволення позову відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 193,20 грн., що становить 1% від ціни позову.

Outcome: approved