Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу. Подану заяву мотивує тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 22.09.2021 року. Сторони по справі не мають спільних дітей. З 26.10.2022 року подружжя спільно не проживає, спільне господарство не ведуть, шлюб існує формально. Сторони мають спір щодо спільного нажитого майна, який буде вирішуватися окремо. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.12.2022 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.01.2023 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до якого відповідачка підтримує в повному обсязі позовні вимоги позивача щодо розірвання шлюбу, не вбачає за можливе продовжувати сімейне життя з позивачем та не бачить підстав для примирення і відновлення сімейних відносин. На початку жовтня 2022 року фактично припинені сімейні відносини та шлюб набув виключно формального характеру. Заперечує наявність майнового спору. На підставі викладеного просить розірвати шлюб, після розірвання шлюбу повернути [PERSON] її дошлюбне прізвище « [PERSON] » та здійснити розподіл судових витрат. Представник позивача подав відповідь на відзив, вказав, що доводи наведені у відзиві є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджені належними доказами. Однією з дійсних причин звернення позивача з позовом про розірвання шлюбу є не досягнення угоди між подружжям про поділ майна. Добровільно домовлятися про порядок поділу майна відповідачка не бажала. Крім того, просив проводити розгляд справи у відсутність позивача та представника позивача. 06.02.2023 року на адресу Деснянського районного суду м. Києва від представника відповідачки надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких вказано, що дійсною причиною припинення шлюбних відносин не може бути поділ майна подружжя, оскільки такі спірні питання виникають між подружжям після прийняття рішення про розірвання шлюбу, а не стають причиною для розірвання шлюбу. При цьому вказує, що причиною розлучення є відсутність довіри та любові між сторонами. Крім того, прохальна частина заперечень містить прохання проводити розгляд справи у відсутність відповідачки та її представника. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 22 вересня 2021 року у Дніпровському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 2446. Сторони по справі не мають спільних дітей. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Під час розгляду справи судом з`ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позовної заяви в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім`ї. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Позовні вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Враховуючи думку відповідачки, викладену у відзиві та запереченні на відповідь на відзив, суд приходить до висновку про відновлення дошлюбного прізвища відповідачки - « [PERSON] ». В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягненню судовий збір, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За змістом ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладені норми чинного законодавства України та ту обставину, що відповідачка визнала позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 496,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved