Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі - ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС»), з участю третьої особи публічного акціонерного товариства акціонерний банк «УКРГАЗБАНК», у якому просить визнати недійсним кредитний договір № 0820-5186 від 12.10.2021, який укладений між ТОВ «Укр кредит фінанс» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно інформації, яка відображена на сайті Українське бюро кредитних історій слідує, що за нею рахується начебто відкритий у ТОВ «Укр кредит фінанс» кредит № 0820-5186 від 12.10.2021 та існує поточна заборгованість по ньому. Вказує, що на її адресу від CreditKasa надійшло письмове попередження №95873908 від 08.11.2021, відповідно до якого у неї наявний борг згідно кредитного договору № 0820-5186 від 12.10.2021 оформленому у ТОВ «Укр кредит фінанс» в розмірі 16 700,00 грн та запропоновано сплатити заборгованість. У вказаному попередженні зазначено, що вона надала згоду ТОВ «Укр кредит фінанс» на використання кредитодавцем права передачі даних до Українське бюро кредитних історій, а тому з метою недопущення зіпсування кредитної історії, слід погасити заборгованість. Також зазначає, що на її адресу від CreditKasa надійшло письмове попередження №95883100 від 29.11.2021, з якого слідує, що у неї наявний борг згідно кредитного договору № 0820-5186 від 12.10.2021 оформленому у ТОВ «Укр кредит фінанс» в розмірі 23 300,00 грн та запропоновано сплатити заборгованість. У вказаному попередженні зазначено, що ТОВ «Укр кредит фінанс» має право звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Пояснює, що 05.01.2022 вона через засоби поштового зв`язку надіслала на юридичну адресу ТОВ «Укр кредит фінанс» письмову вимогу в якій зазначила, що кредитних договорів з ТОВ «Укр кредит фінанс» не укладала, коштів не отримувала. Окрім цього, зазначає, що 19.01.2022 вона звернулася до ГУ Національної поліції в Тернопільській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. У заяві вказувалося про наявність ознак кримінального правопорушення передбачених ч. 1 ст. 190 КК України (шахрайство), щодо оформлення 12.10.2021 на ім`я [PERSON] кредитів в тому числі №0820-5186 у ТОВ «Укр кредит фінанс», сторонніми особами. Стверджує, що на її адресу від ТОВ «Укр кредит фінанс» надійшла відповідь №730 від 26.01.2022, згідно якої за прізвищем [PERSON] зареєстровано договір про відкриття кредитної лінії № 0820-5186 від 12.10.2021 на суму 10 000,00 грн, строком на 300 днів та додано копію договірних документів. Також, зазначено, що надати інформацію про номер банківської картки на який 12.10.2021 були перераховані грошові кошти, «нажаль неможливо», оскільки Товариство не зберігає повних реквізитів банківської карти, на яку перераховуються кошти за договором. Пояснює, що на день подачі позовної заяви їй не відомо хто був позичальником та на яке ім`я, номер рахунку перераховані кредитні кошти. Звертає увагу суду на те, що вона особисто кредитного договору з ТОВ «Укр кредит фінанс» № 0820-5186 від 12.10.2021 не укладала, коштів не отримувала. Крім того, стверджує, що електронна адреса « [INFO] » їй не належить, одноразовий пароль «А276» на мобільний телефон чи інші засоби зв`язку не надходили. Тому, позивачка вважає, що укладення зазначеного вище правочину відбулося поза її волею, оскільки шахраї, скориставшись наявністю в них персональних даних, оформили кредит у ТОВ «Укр кредит фінанс». Ухвалою судді від 25 квітня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем подано відзив, у якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування та не підлягають задоволенню з наступних підстав. 12.10.2021 між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» та [PERSON] укладено кредитний договір № 0820-5186, який є діючим та зобов`язання за яким позичальником невиконані. Кредитний договір між сторонами укладений в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію» та відповідно до Правил надання споживчих кредитів, що складають єдиний договір. Стверджує, що позивачем на сайті відповідача самостійно створено особистий кабінет, заповнено заявку на отримання кредиту, надано підтвердження ознайомлення з офертою відповідача, вся актуальна інформація щодо діючої угоди постійно доступна в особистому кабінеті позивача на сайті відповідача. Представник відповідача вказує, що позивачем було передано відповідачу персональні дані, що містяться в кредитному договорі (паспортні дані, ідентифікаційний код, місце реєстрації), як належної ідентифікації [PERSON] з метою укладення договору. Щодо підпису кредитного договору у відповідності до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Стверджує, що порядок підпису договору погоджений між сторонами та визначений відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», а відтак сторонами дотримано вимоги щодо укладення правочину, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (п.12 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»). Щодо тверджень позивача про вчинення відносно неї протиправний і дій за кредитним (грошовим) зобов`язанням та звернення в свою чергу до ГУНП в Тернопільській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, зазначають наступне. Факт звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення є задокументованим актом фіксації певних обставин, які не мають наперед визначеної оцінки. Так, подана заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, не є судовим рішенням, яке набрало законної сили, а обставини, що в ній викладені не є преюдицією. У свою чергу, матеріали справи не містять обвинувальний вирок, який би набрав законної сили, у якому суд встановив би, що кредитний договір був укладений не позивачем, а іншою особою, яка протиправним шляхом, без згоди [PERSON] заволоділа персональними даними та уклала від її імені кредитний договір, а відтак вимоги позивача про визнання договору недійсним не підтверджені матеріалами справи (доказами) та є лише припущенням, що не може бути доказуванням у справі (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Окрім цього, звертають увагу на те, що позивач у позовній заяві вказує про відсутність факту укладення договору. При цьому, в подальшому оскаржує кредитний договір, вважаючи його положення такими, що порушують його право як споживача (відсутність звернення, ідентифікації, підпису договору і т. д.). Ці вимоги є взаємовиключними і свідчать про те, що саме, [PERSON] уклала договір Кредиту з відповідачем. З огляду на викладене, просять відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, її представником - адвокатом Ізай Р. О. подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Представник відповідача ТОВ «Укр кредит фінанс» у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника відповідача. Представник третьої особи ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно з частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Частинами другою та третьою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 2 статті 639 ЦК України визначено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»- Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Частиною 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції/ За правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За приписами частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. З аналізу положень п. 6, 12 ч. 1 ст. 3, ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.п. 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю. Чинним законодавством можливість використання електронного підпису особи під час укладення правочинів передбачена та врегульована у Законі України «Про електронні довірчі послуги». Так, пунктами 8, 19, 20 частини першої статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що: електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи; ідентифікаційні дані особи - унікальний набір даних, який дає змогу однозначно встановити фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи;ідентифікація особи - процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи. Отже, процедура накладення електронного підпису особою передбачає її електронну ідентифікацію, яка полягає у використанні засобів та методів, які дозволяють однозначно встановити відповідну особу. На виконання приписів Закону України «Про електронні довірчі послуги» в Україні діють декілька способів електронної ідентифікації особи, які дозволяють однозначно її встановити, а саме: 1) використання кваліфікованого електронного підпису особи, який розміщений у вигляді приватного ключа на матеріальному носії інформації; 2) використання систем BankID, зокрема Національного банку України, який регулюється постановою правління цього банку від 17 березня 2020 року №32. З аналізу положень п.6, 12 ч.1 ст.3, ст.11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» вбачається, що клієнт має бути ідентифікований одразу при реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній мережі за допомогою електронного підпису або електронного цифрового підпису, інших аналогів власноручних підписів і лише на етапі акцептування пропозиції про укладення договору акцепт підписується одноразовим ідентифікатором, який відповідно до п.п. 6, 12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» є алфавітно-цифровою послідовністю. Дослідивши кредитний договір № 0820-5186 від 12.10.2021, суд встановив, що договір не підписаний позивачем, оскільки не містить ні алфавітно-цифрової послідовності, передбаченої законом для одноразового ідентифікатора, ні електронного, ні електронного цифрового підпису, ні аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) позивача. Матеріали справи також не містять даних про те, що особа позивача була належним чином ідентифікована при його реєстрації в ІТС відповідними електронним підписом, електронним цифровим підписом чи іншим аналогом власноручного підпису. Тобто, в матеріалах справи відсутні докази щодо укладення кредитного договору з використанням власних персональних даних [PERSON] на отримання кредитних коштів у сумі 10000 грн. Матеріали справи не містять і доказів того, що відповідачем виконані умови кредитного договору та надано позивачу кредит у розмірі 10000 грн, оскільки відсутні будь-які докази, що платіжна картка, на яку перерахована вказана сума, належить [PERSON] . Окрім цього, у відповідь на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області АТ «Таскомбанк» надало інформацію про те, що [PERSON] не є клієнтом банку так як в ПК «WebBank» анкета клієнта заведена як «Технічний/Тимчасовий», стан анкети клієнта не відповідає значенню «Підтверджений, актуальний», статус «Активний», а спосіб верифікації клієнта взагалі відсутній. У зв`язку з наведеним, [PERSON] звернулась 19.01.2022 до ГУНП у Тернопільській області із заявою про кримінальне правопорушення, у якій остання просить прийняти та невідкладно зареєструвати цю заяву про вчинення злочину, внести відповідні відомості до ЄРДР; розпочати досудове розслідування у формі досудового слідства у зв`язку із вчиненням дій, які мають ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. За фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов`язків. Вказаний висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 316/3022/14ц. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] вказувала, що кредитний договір № 0820-5186 від 12.10.2021, укладений з ТОВ «Укр Фінанс Кредит» не нею, а іншою невстановленою особою від її імені, яка шахрайським способом використала її персональні дані. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до положень статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливими способам захисту цивільних прав і обов`язків непередбачених законом і суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у пункті 14 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», також звернув увагу судів на те, що вони повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 Цивільного кодексу, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). На підставі встановлених фактичних обставин справи, які визнаються обома сторонами, та норм законодавства можна зробити висновок, що між сторонами справи кредитний договір не укладався, оскільки позивач як позичальник його не підписувала, кредитні кошти не отримувала та будь-які умови кредитування не погоджувала. Таким чином, виходячи із вищевказаних положень та встановлених обставин, суд дійшов висновку про те, що кредитний договір № 0820-5186 від 12.10.2021 є неукладеним, а тому взаємні права і обов`язки у сторін не виникали й відповідно [PERSON] не є зобов`язаною особою перед ТОВ «Укр Кредит Фінанс» за цим кредитним договором, відтак позовні вимоги про визнання його недійсним задоволенню не підлягають, оскільки не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено його сторонами. Згідно частини 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача; Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed