Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , в якому просять визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладений 17.12.1997 між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Біржою нерухомості та основних фондів «Україна», та визнання права власності на частину за кожний житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON] . Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що [INFO] померла мати позивачів - [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина яка складається з житлового будинку, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу № Н7-1362 від 17.12.1997, виданого Біржою нерухомості та основних фондів «Україна». Позивачі прийняли спадщину після матері, подавши заяву до Чугуївської державної нотаріальної контори Харківської області. Після спливу шестимісячного строку, позивачі звернулися до Чугуївської держаної нотаріальної контори Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину але постановою про відмову у вчинені нотаріальної дії від 16.07.2021, було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений Біржою нерухомості та основних фондів «Україна» не може вважатися правовстановлюючим документом на будинок. Однак відповідно до умов договору продавець - [PERSON] продав, а покупець - [PERSON] придбала вказаний житловий будинок і на виконання умов договору покупець сплатив вартість житлового будинку, а продавець звільнив продану нерухомість та надав її покупцю. В подальшому, [PERSON] право власності на зазначений вище житловий будинок було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тобто, всі істотні умови договору зареєстрованого на товарній біржі сторонами виконані, грошовий розрахунок по даному договору здійснений і протягом всього часу з моменту укладення договору [PERSON] відкрито володіла та користувалася придбаним житловим будинком, однак на підставі укладеного договору позивачі як спадкоємці позбавлені можливості прийняти його у спадщину, проводити відчуження житла та укладати будь-які правочини, оскільки договір нотаріально не посвідчений, тому позивачі вимушені звернутися до суду. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивачів надав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивачів, в якій просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Від представника Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області надійшла заява про проведення розгляду справи без участі представника, в якій просили прийняти рішення згідно чинного законодавства. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.\~4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17.12.1997 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресом: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу № Н7-1362, зареєстрований Біржою нерухомості та основних фондів «Україна» (зворотній бік а.с. 12). Положенням п. 9 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Згідно п. 10 цього договору, він підлягав реєстрації в органах технічної інвентаризації. Цей пункт було включено до договору відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Однак покупець зареєстрував договір у Державному реєстрі речових прав, а у органах технічної інвентаризації не зареєструвала. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст.\~227\~Цивільного Кодексу\~України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47\~ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 17.12.1997, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно з ч. 2 ст.\~47\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст.\~220\~ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст.\~47\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ч. 2 ст.\~220\~ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями був підписаний сторонами правочину продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] , зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна», реєстраційний № Н7-1362, підписаний Президентом біржи та посвідчений гербовою печаткою (а.с. 48). Договір купівлі-продажу був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06.03.2014 за р. № 18723614 (а.с. 49). Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 1900,00 грн., які покупцем було сплачено. При цьому продавець будинку засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору). Відповідно до п. 1.4 цього Договору, правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавців було свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Чугуївською державною нотаріальною конторою 17.12.1997, зареєстроване у Чугуївському бюро технічної інвентаризації 17.12.1997. Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року,\~ст.\~227\~якого передбачено\~нотаріальне посвідчення\~договору купівлі-продажу\~житлового будинку,\~якщо хоча\~б однією\~з сторін\~є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст.\~47\~ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки покупець помер. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, укладений на біржі, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. [INFO] у м. Харків померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с. 31). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресом: [ADDRESS] , який належав померлій за договором купівлі-продажу № Н7-1362, зареєстрований Біржою нерухомості та основних фондів «Україна». Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є її діти [PERSON] та [PERSON] позивачі, оскільки шлюб спадкодавця з чоловіком розірвано 19.01.1971 (а.с. 46). На підтвердження родинних відносин позивачів з померлою [PERSON] надано копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] (а.с. 19, 21) та копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 20). Позивачs звернулися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з вказаного житлового будинку, після смерті матері, але їм було відмовлено, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути посвідчений нотаріально, тому наданий договір купівлі-продажу посвідчений Біржою не може вважатися правовстановлюючим документом (а.с. 6). За інформацією Чугуївської державної нотаріальної контори від 09.11.2020, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , в термін, передбачений ст. 1270 ЦПК України (шість місяців), з заявами про прийняття спадщини звернулась спадкоємці: [PERSON] та [PERSON] , але можуть бути спадкоємці, які спадщину прийняли фактично тим, що відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини; заведена спадкова справа за № 435/2020, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а. с. 72). Згідно інформації Новопоровської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 12.08.2021, [PERSON] на день смерті проживала за адресом: [ADDRESS] і на день смерті разом з нею зареєстрованих осіб немає (а.с. 86). У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Пленум Верховного суду України у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» констатує факт того, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1277 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи, що позивачі позбавлені можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері шляхом звернення до нотаріальної контори через те, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, укладений на біржі, пройшов відповідну державну реєстрацію, але не посвідчений нотаріально і на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи і тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved