Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь: заборгованість по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 22 травня 2021 року по 15 червня 2021 року у розмірі 42 831,84 грн.; заборгованість по виплаті премії в розмірі 10 773.90 грн.; заборгованість по невиплаченій частині відпустки 53 097,20 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі наказу його було звільнено з займаної посади в AT КБ «Приватбанк» на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Наказ №3.DN-YB-2020-6998744-n від 20 липня 2020 року про звільнення було оскаржено в судовому порядку. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська (справа №209/2468/20) від 21 травня 2021 року, яке залишено без змін постановою від 22 вересня 2021 року Дніпровського Апеляційного суду та 11 квітня 2022 року Верховним судом встановлено, що вищезазначений наказ про його звільнення був незаконним. За цей період кошти у розмірі 564846,94 грн. були стягнуті з відповідача державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі в примусовому порядку. Період невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить з 21 травня 2021 року по 15 червня 2021 року, тобто 16 робочих днів. Враховуючи наведене, загальний розмір компенсації за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі обчислюється наступним чином: 2676,99 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) *16 днів = 42831.84 грн. При поновленні на роботі та при подальшому звільненні його за власним бажанням - 20 серпня 2021 року - роботодавець не провів остаточній розрахунок оплати праці позивача за період вимушеного прогулу. Згідно з положення про мотивацію співробітників банку та умовами праці позивача, перебуваючи на другій групі (категорії) преміювання дохід складається з окладу, щомісячної премії та піврічної премії. Проте премії йому не були виплачені. Після фактичного поновлення на роботі 15 червня 2021 року позивачем було використано 24 дні основної відпустки, 14 днів додаткової відпустки (як учаснику бойових дій), а також при звільненні було компенсовано 2 дні невикористаної відпустки. Вважає, що розрахунок вищезазначених днів відпусток був проведений з порушенням, так як після поновлення та до звільнення за власним бажанням дні за вимушений прогул не були проставленні в табелі та не був розрахований середній заробіток за цей період, оскільки оплата відпустки розраховувалась з окладу, який становить 29500,00 грн. За 40 днів відпустки було виплачено - 53 982,40 грн., тобто відповідач виходив з того, що середньоденна заробітна плата складала 1 349,56 грн., що є значно нижче, ніж фактична. Так як відповідачем відпустку було оформлено одразу після поновлення, то розрахунок середнього заробітку, який був визначений рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська, він вважає, що є актуальний і для відпусток. Відповідно 40 днів відпустки * середній заробіток 2 676,99 грн = 107 079,60 грн. 107 079,60 грн. за мінусом 53 982,40 грн (виплачених) = 53 097,20 грн. Таким чином відповідачем було недораховано та не виплачено йому 53 097,20 грн. Однак, в день звільнення позивача 20 серпня 2021 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. Тому, посилаючись на ч. 1 ст. 117 КЗпП України, просить стягнути задовольнити його позовні вимоги. 29 липня 2022 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. На обґрунтування відзиву зазначено, що [PERSON] працював в AT КБ «ПриватБанк» з 16 серпня 2011 року по 20 липня 2020 року та був звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 21 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, [PERSON] було поновлено на роботі на посаді Керівника проекту Напрямку трудових ресурсів (HR) та стягнуто 564846,94 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2020 року по 21 травня 2021 рік. Згідно з наказом №E.17.U.0.0/4-6950162 від 14 червня 2021 [PERSON] було поновлено на роботі. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку було виконано.Наказом №E.17.U.0.0/4-7248634 від 20 серпня 2021 року [PERSON] звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. Щодо звернення позивача до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначають, що ці вимоги не стосуються стягнення належної працівнику заробітної плати, а середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до складу заробітної плати. Посилаючись на ст. 233 КЗпП вважають, що тримісячний строк для звернення до суду сплив, тому підстав для задоволення позову немає. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення недоплаченої йому премії зазначають, що наказом № Э.28.0.0.0/1-7168241 від 30 вересня 2020 року було внесено зміни в накази, якими регламентовано порядок виплати змінної винагороди по кільком групам преміювання, в тому числі по 2-й групі преміювання, встановленій позивачу. Згідно з п. 2.4. цього наказу скасовано наказ № PR-2014-6535408 від 17 лютого 2014 року з 01 січня 2021 року в цілому. Піврічна премія за період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року буде виплачена працівникам у строки та у розмірах, які встановлені Наказом № PR-2014-6535408 від 17 лютого 2014 року. Про такі зміни всі працівники, яких стосувались зазначені зміни, були проінформовані за допомогою внутрішніх інформаційних систем. Таким чином, починаючи з січня 2021 року зазначену змінну винагороду було скасовано, відтак вимоги позивача про стягнення премії за період з січня 2021 року є необґрунтованими. Щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку вказують, що обчислення середньої заробітної плати для розрахунку компенсації за невикористану відпустку здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року. Згідно з п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Твердження позивача про те, що відповідачем було недораховано та не виплачено 53097,20 гривень спростовується розрахунковими листами [PERSON] , з яких вбачається, що нарахування здійснювалось у чіткій відповідності вимогам Порядку №100. Так, розрахунковим періодом для визначення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку, є останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористані відпустки, тобто період з серпня 2020 року по липень 2021 року, оскільки позивач був звільнений 20 серпня 2021 року. З розрахункових листків [PERSON] за зазначений період слідує, що заробітна плата у період з серпня 2020 року по травень 2021 року не нараховувалась. За червень 2021 року сума заробітної плати склала 19505,08 грн., за липень - 41225,16 грн. Середньоденна заробітна плата була обчислена шляхом ділення загальної суми заробітної плати за розрахунковий період на кількість відпрацьованих днів: (19505,08+41225,16)/( 14+31)=1349,56 грн. Таким чином, при звільненні у серпні 2021 року [PERSON] було здійснено нарахування компенсації за 2 дні невикористаної відпустки на загальну суму 2699,12 грн., виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати у 1349,56 грн., що відповідає Порядку № 100. Також вказали, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розраху\-нку при звільненні не підлягають задоволенню з огляду на пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин. Враховуючи викладене вище просять відмовити у задоволенні позовних вимог. 02 серпня 2022 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій просив позовні вимоги задовольнити повністю. На обґрунтування відповіді на відзив зазначив, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки рішення суду вступило у законну силу лише у квітня 2021 року. Щодо стягнення змінної винагороди вказує, що у наказі № Э.28.0.0.0/1-7168241 від 30 вересня 2020 року, на який посилається відповідач, вказано, що при переведенні співробітників на групу без премії середній відсоток премії включається до посадового окладу, тобто якщо його було переведено без ознайомлення на групу без премії то згідно цього ж наказу мав збільшитись посадовий оклад, чого не відбулося. Тому рішенням безпосереднього керівника позивача було прийнято рішення про виплату премій за всі періоди коли це не було зроблено. Щодо недоплати за відпустки, посилаючись на п. 3 Порядку №100, вказує, що при обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. 26 вересня 2022 року представник відповідача подав до суду додаткові пояснення, відповідно до яких зазначив, що рішення суду від 21 травня 2021 року не було допущено до негайного виконання, а відтак в частині поновлення на роботі воно не набирало чинності одразу після його проголошення. [PERSON] звернувся до виконавчої служби 03 червня 2021 року - виконавче провадження №65679235. Після отримання банком постанови про відкриття виконавчого провадження в частині поновлення [PERSON] на роботі 14 червня 2021 року було видано наказ про його поновлення. Щодо преміювання зазначають, що наказів про виплати змінної винагороди уповноваженими особами не приймались, тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Щодо розрахунку середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористану відпустку вказують, що середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 липня 2020 року по 21 травня 2021 року, стягнутий за рішення суду від 21 травня 2021 року не входив до сум, з яких проводився розрахунок, оскільки станом на дату звільнення позивача судове рішення не набрало законної сили, тому у банку не виникало обов`язку щодо нарахування зазначених коштів. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було виконано банком в порядку примусового виконання у виконавчому провадженні № 67111460, постанова про відкриття виконавчого провадження була винесена 11 жовтня 2021 року, закінчено виконавче провадження було 27 жовтня 2021 року у зв`язку з його повним виконанням. 24 жовтня 2022 року позивач подав до суду додаткові пояснення у яких зазначив, що ухвалою суду від 31 травня 2021 року було виправлено описки та зазначено, що, відповідно до ст. 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання. Ухвалу суду він особисто приніс у канцелярію позивача де вона була зареєстрована 31 травня 2021 року. При розрахунку компенсації вказує, що при поновленні на роботі одним з обов`язків є заповнення табелю із розрахунку днів вимушеного прогулу, враховуючи це відповідач повинен був врахувати ці дні та суми. Ухвалою суду від 28 червня 2022 року було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою від 09 грудня 2022 року цивільна справа була прийнята до розгляду суддею Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Багбая Є.Д., у зв`язку з перебуванням судді Замкової Я.В. на лікарняному, розгляд справи було призначено за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою від 14 лютого 2023 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду у судовому засіданні. У судове засідання позивач не з`явився, надав суду заяву розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити повністю. Представник відповідача, в режимі відеоконференції, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, посилаючись на обставини викладені ним у відзиві на позовну заяву. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини. Позивача було поновлено на роботі та стягнуто на його користь з відповідача 564846,94 грн. за час вимушеного прогулу, що підтверджується рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2021 року у цивільній справі №209/2468/20 /том І а.с.16-22/. Не погоджуючись з рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2021 року, відповідач подав апеляційну скаргу, яка постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року була залишена без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2021 року - без змін / том І а.с.24-27/. 04 червня 2021 року на підставі заяви позивача від 03 червня 2021 року Соборним відділом ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження ВП №65679235 щодо поновлення [PERSON] на роботі на підставі виконавчого листа № 209/2468/20, виданого 01 червня 2021 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. 26 червня 2021 року виконавче провадження було завершено у зв`язку з повним виконанням рішення суду, що підтверджується інформацією про виконавче провадження /том І а.с. 166-167/. 11 жовтня 2021 року, на підставі виконавчого листа № 209/2468/20, виданого 06 жовтня 2021 року Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, Соборним відділом ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було відкрито виконавче провадження №67111460 щодо стягнення заборгованості із заробітної плати та інших платежів, пов`язаних з трудовими відносинами у розмірі 564846,94 грн. з відповідача на користь позивача. 27 жовтня 2021 року виконавче провадження було завершено у зв`язку з повним виконанням рішення суду, що підтверджується інформацією про виконавче провадження /том І а.с. 164-165/. Згідно копії трудової книги позивача /том І а.с. 12-15/, [PERSON] був поновлений на роботі 14 червня 2021 року та 20 серпня 2021 року був звільнений за власним бажанням. Позивачу було надано відпустку з 23 червня 2021 року по 30 липня 2021 року та за період перебування у відпустці йому всього було нараховано відпускних у розмірі 53 295,08 грн., що підтверджується копіями наказів та розрахунками /том І а.с. 85-87, 108-110/. При звільненні, [PERSON] було сплачено 2699,12 грн. компенсації за 2 дні невикористаної відпустки, виходячи, що середньоденний фактичний заробіток становить 1349,56 грн., що підтверджується розрахунком /том І а.с.84/. Наказом № Э.28.0.0.0/1-7168241 від 30 вересня 2020 року було внесено зміни в накази, якими було скасовано виплати змінної винагороди преміювання /том І а.с. 75-78/. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги сторін з таких мотивів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Аналіз статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16. Щодо зазначення представником відповідача, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з порушенням строку звернення позивача до суду, встановленого ст. 233 КЗпП України, суд зазначає, що, відповідно до п. 1 Прикінцевих та Перехідних положень КЗпП України, строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. В країні на час виникнення спірних правовідносин та дотепер діє карантин. Суд не приймає також доводи відповідача, що відсутність зазначення у рішенні суду у цивільній справі №209/2468/20 від 21 травня 2021 року формулювання щодо негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі була підставою для виконання його у цій частині, оскільки згідно ст. 235 КзПП передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, тому зазначення про це в рішенні згідно ст. 430 ЦПК України не є обовязковим для його негайного виконання. Таким чином, враховуючи, що відповідач, не поновивши на роботі позивача одразу після ухвалення судом рішення у справі 209/2468/20, тобто 22 травня 2021 року, поновлення на роботі відбулось лише з 14 червня 2021 року, що відповідає запису №17 у трудовій книзі позивача, порушив вимоги законодавства та прострочив виконання судового рішення на 16 днів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню заборгованість по виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 16 днів із розрахунку середньоденної заробітної плати позивача - 2676,99 грн., встановленої рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі 209/2468/20, у розмірі 42831,84 грн. (2676,99 грн. * 16дн. = 42831,84 грн.). Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості по невиплаченій частині відпустки суд зазначає наступне. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Згідно з п. 3 Порядку №100, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Згідно з правовою позицією яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 травня 2021 року у справі № 380/2355/20, від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18 середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Таким чином, враховуючи, що розмір середньоденної заробітної плати, який був встановлений рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у справі 209/2468/20 у розмірі 2676,99 грн., розраховувався для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, та не є складовою заробітної плати. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем було проведено нарахування грошових коштів за дні відпустки, відповідно до вимог чинного законодавства, тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Стосовно вимоги позивача про стягнення заборгованості по виплаті премії суд зазначає, що наказом № Э.28.0.0.0/1-7168241 від 30 вересня 2020 року було внесено зміни в накази, якими скасовано виплати змінної винагороди преміювання з січня 2021 року, тому вимоги позивача про стягнення премії є необґрунтованими. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за весь період затримки по день ухвалення судового рішення, суд зазначає, що дана вимога задоволенню не підлягає, оскільки відповідачем не було порушень у цій частині, зважаючи на наступне. Відповідачем на користь позивача, згідно виконавчого провадження №67111460, було повністю сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 564846,84 грн. Судом у даній справі встановлено, що відповідач має лише прострочення виконання судового рішення в частині поновлення на роботі на 16 днів та вимога у цій частині підлягає задоволенню. Таким чином, зважаючи на вимоги ст. 61 Конституцій України, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, суд приходить до висновку, що позовна вимога у цій частині задоволенню не підлягає. Ґрунтуючись на засадах верховенства права, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони та які були досліджені у судовому засіданні, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial