Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що він разом зі своєю матір`ю [PERSON] є власниками квартири на праві спільної сумісної власності за адресою [ADDRESS] . Однак в квартирі зареєстрована також колишня дружина [PERSON] , яка в ній не проживає з 2019 року. Таким чином реєстрація відповідача в квартирі створює незручності, додаткові витрати на її утримання, порушує право позивача, як власника, на вільне користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.01.2023 року клопотання про витребування доказів задоволено. 23.01.2023 року до суду надійшло клопотання від третьої особи [PERSON] , в якому вона просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 25.01.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] , адвоката Чорій Н.В., в якому зазначається про те, що позовні вимоги є безпідставними з огляду на те, що [PERSON] зареєстрована в квартирі з 16.10.2003 року та фактично проживає в ній після укладення з позивачем шлюбу з 08.01.2003 року. Про те, що її чоловік вирішив розірвати з нею шлюб дізналась після ухвалення рішення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 07.09.2020 року, однак після розлучення вони продовжували жити однією сім`єю. Разом з тим, 02.02.2022 року після приїзду з заробітків вона не змогла зайти в квартиру, так як позивач самостійно замінив дверні замки в квартирі та не пускав її в помешкання. При цьому [PERSON] з першого дня проживання в квартирі підтримує побут, за її кошти було проведено ряд внутрішніх робіт для покращення побутових умов сім`ї. У зв`язку з фінансовою необхідністю деякий час працювала в Угорщині, що підтверджує поважність причин відсутності в квартирі. Квартира є її єдиними місцем проживання, іншого житла у власності в неї немає. Таким чином, визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, позбавить її єдиного житла, що є грубим порушенням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 31.01.2023 року на адресу суду надійшло аналогічне за змістом клопотання від третьої особи [PERSON] як і 23.01.2023 року. 28.02.2023 року до суду надійшло клопотання від представника відповідача, адвоката Чорій Н.В., про долучення доказів до метеріалів справи. У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Відповідач та її представник у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явилися, від представника відповідача, адвоката Чорій Н.В., надійшла заява в якій просить розгляд справу провести без її участі та відмовити у задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власниками квартири на підставі спільної сумісної власності за адресою [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 28.11.1995 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1391379 від 03.09.2003 року. Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 07.09.2020 року шлюб між сторонами розірвано. Також судом встановлено, що відповідно до листів відділу «Центр надання адміністративних послуг» Мукачівської міської ради № 4745/01-32/15771/42-22 від 29.12.2022 року та № 58/01-32/15771/42-23 від 03.01.2023 року відповідач [PERSON] зареєстрована в квартирі за адресою [ADDRESS] . Крім неї, у вказаній квартирі також зареєстрований позивач [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що власником квартири за адресою [ADDRESS] є позивач [PERSON] в якій також зареєстрована його колишня дружина відповідач [PERSON] . Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. При цьому, відповідно до цивільного процесуального закону саме позивач має довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 року у справі № 454/2025/15-ц (провадження № 61-46621св18). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібні висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18), від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц (провадження № 61-30912св18), від 26.02.2020 року у справі № 333/6160/17 (провадження № 61-7317св19), від 18.03.2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19), від 12.05.2021 року у справі № 301/288/20 (провадження № 61-2566св21). При цьому судом встановлено, що відповідач вселилася в квартиру туди як член сім`ї, набула права користування житловим приміщенням та зареєструвала своє місце проживання за згодою власника квартири. В постанові Верховного Суду від 05.02.2018 року у справі №496/252/16-ц (провадження 61-2399св18), зокрема, зазначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє відповідачку права користуватися спірним будинком. Так, як на підставу заявленого позову позивач, зокрема, вказує на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При цьому [PERSON] стверджує про те, що його колишня дружина [PERSON] не проживає в спірній квартирі з 2019 року у зв`язку з чим це є підставою для втрати права користування цим житлом. В обґрунтування вказаної позиції стороною позивача представлено акт про не проживання особи за місцем реєстрації № 72 від 15.12.2022 року. За змістом цього акту [PERSON] не проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] , з 2009 року. Вказане стверджується трьома громадянами, а саме [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчено представником ТзОВ «УК «Навібуд». Вказаний доказ з позиції позивача в достатній мірі підтверджує факт не проживання відповідача в квартирі за адресою [ADDRESS] . Аналізуючи зазначене судом враховується наступне. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Аналізуючи представлені суду докази встановлено, що акт про не проживання особи за місцем реєстрації № 72 від 15.12.2022 року, який містить інформацію про не проживання [PERSON] у спірній квартирі з 2009 року, ґрунтується виключно на повідомленому трьома особами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, суд піддає сумніву правдивість та достовірність повідомленого такими особами зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази проживання таких осіб принаймні з 2009 року поблизу спірної квартири. Також відсутня інформація про те, яким чином чи способом такі особи дізналися про не проживання [PERSON] у спірній квартирі з 2009 року і чи взагалі вони були присутні і як часто навідувалися у цю квартиру. Більше того, інформація відображена в аналізованому доказі по своїй суті є поясненнями осіб, які відсутні серед визначеного ст. 76 ЦПК України переліку засобів доказування. В той же час [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] судом в порядку допиту свідків не допитувалися, як це визначено ст. 230 ЦПК України, відповідних заяв стороною позивача про їхній виклик для допиту до суду не подавалося. З врахуванням вищенаведеного суд робить висновок, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними, а також в їх сукупності достатніми доказами факт відсутності [PERSON] без поважних причин понад один рік в квартирі за адресою [ADDRESS] . Більше того, як стверджує сторона відповідача, що [PERSON] інтересу до квартири за адресою [ADDRESS] , не втратила, проживає в ній з 2003 року, ця квартира є її єдиними місцем проживання, іншого житла у власності в неї немає. Тимчасова відсутність [PERSON] у спірній квартирі зумовлена працевлаштуванням в Угорщині, що підтверджується представленими суду копіями трудових договорів. Крім того, судом також встановлено, що [PERSON] чинив перешкоди в користуванні спірною квартирою у зв`язку з чим відповідач 02.02.2022 року подала до правоохоронних органів заяву про вчинення позивачем протиправних дій щодо не допуску її до квартири. Вказане стверджується талоном повідомленням єдиного обліку № 1192 від 02.02.2022 року. Відтак слід також зробити висновок про наявність поважних причин відсутності в квартирі [PERSON] . У зв`язку з цим суд вважає за необхідне також зазначити і таке. При вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Європейського суду з прав людини. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Таким чином висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, полягають в тому, що втручання в право особи на мирне володіння своїм майном можливе за умов, що таке втручання, передбачене законом, переслідує легітимну мету, та є необхідним у демократичному суспільстві. Підсумовуючи суд встановив, що [PERSON] набула право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , у законний спосіб, інтересу до квартири не втратила, така є її єдиними місцем проживання, в свою чергу сторона позивача не довела у належний процесуальний спосіб факт відсутності [PERSON] без поважних причин понад один рік в квартирі за адресою [ADDRESS] , до того ж безпосередньо позивач чинив перешкоди в користуванні спірною квартирою, а тому із дотриманням балансу між захистом права власності позивача на квартиру та захистом права відповідача на користування такою квартирою, в якій вона є зареєстрованою, робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням. Крім того, звертаючись до суду із цим позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, позивач не аргументував належним чином ані мету, яку він переслідував, ані співмірність втручання у право відповідача на житло відповідній меті. Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Згідно з ст. 141 ЦПК України позивач звільнений від сплати судового збору. Інших доказів щодо понесення судових витрат суду не представлено.

Outcome: dismissed