Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином. У своїй позовній заяві просила суд: 1. Зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином, [PERSON] , наступним чином: - безперешкодного спілкування з дитиною без участі будь-яких інших осіб щопонеділка, щовівторка, щосереди, щочетверга, щоп`ятниці та щонеділі з 00 години хвилин до 24 години 00 хвилин, щосуботи з 00 години 00 хвилин до 10 години 00 хвилин та з 18 години 00 хвилин до 24 години 00 хвилин; - безперешкодне проведення відпустки з дитиною без участі [PERSON] - щороку у літній період строком на 14 діб; - безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження сина - кожного року [INFO] з 00 години 00 хвилин до 24 години 00 хвилин, з можливою участю інших осіб, в тому числі Відповідача з 10 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин; - безперешкодна участь у спільному святкуванні державних свят України - кожне державне свято України з 00 години 00 хвилин до 24 години 00 хвилин. 2. Стягнути з Відповідача на користь Позивача усі судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу (правову) допомогу. Свою позовну заяву обґрунтовувала тим, що [PERSON] та [PERSON] проживали цивільним шлюбом. За час перебування в цивільному шлюбі, в них народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Між батьками (позивачем та відповідачем) постійно тривають сімейні спори про встановлення порядку спілкування батька з дитиною після розірвання шлюбу батьків. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, позивач вимушена звернутися до суду із даною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2021 матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Мальцева Д.О. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 травня 2021 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 30.08.2022 на адресу суду від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації надійшло клопотання про залучення до участі у справі третьої особи з додатками. Ухвалою суду від 20.09.2022 було залучено до участі у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні, з малолітнім сином, у якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Представник позивача та позивач у судове засідання не з`явилися, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності, підтримали вимоги позовної заяви, просили суд задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час засідання повідомлений належним чином. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явилися, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, поклалися на розсуд суду. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається із позовної заяви, [PERSON] та [PERSON] проживали цивільним шлюбом. За час перебування в цивільному шлюбі, в них народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управлення Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 липня 2020 року серія [NUMBER] , актовий запис 2745. Після розірвання цивільного шлюбу малолітній, [PERSON] , проживає разом із своєю матір`ю - [PERSON] . Позивач стверджує, що фактично з самого моменту розлучення, у них почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, суперечки з відповідачам про час та термін його зустрічей з сином. Всі намагання позивача, з моменту розлучення, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки відповідач перешкоджає позивачу, та штучно створює такі обставини через які позивач не може нормально спілкуватися з сином. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. З положень ст. 161 Сімейного кодексу України вбачається, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтями 150-157 цього Кодексу передбачені обов`язки та права батьків щодо виховання, спілкування та розвитку дитини, які є рівними. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ст. 9 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» для розв`язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає до служби у справах дітей за місцем проживання дитини відповідну заяву. Під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його до органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення. Відповідно до положень ч. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей, батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 1 та 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним із батьків, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками. Обов`язок того з батьків, з ким проживає дитина, не чинити тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, перешкод у здійсненні свого права зустрічі та виховання дитини. Відповідно до Конвенції про контакт з дітьми (ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року і набула чинності для нашої держави 1 квітня 2007 року) ч. І ст.4 встановлює право дитини та її батьків на встановлення та підтримку регулярного контакту один з одним. Також п. с) ст.7 Конвенції про контакт з дітьми визначено, що: «Під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб». Однією з загальних засад регулювання сімейних відносин є рівність прав та обов`язків жінки та чоловіка (ч. 6 ст. 7 СК України). Це принципове положення конкретизоване у статті 141 СК України щодо жінки та чоловіка як матері та батька дитини. На обсяг батьківських прав та обов`язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Сімейний кодекс містить гарантії права того, хто не проживає з дитиною, брати участь у її вихованні. Батьки несуть відповідальність за життя та долю своєї дитини, та повністю відповідають за її виховання, здоров`я та розвиток, а також вчинки, незважаючи на те, що проживають окремо. Стаття 153 СК України закріпляє право батьків та дитини на спілкування, яке повинно здійснюватися безперешкодно. Тобто ніхто не може чинити перешкоди у спілкуванні батьків та дітей, крім випадків, коли таке спілкування негативно впливатиме на дитину та її інтереси. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини». Стаття 142 СК України зазначає, що діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Згідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя». Судом встановлено, що малолітній, [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю, [PERSON] , у однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання та з`ясовано, що умови для проживання та виховання [PERSON] , [INFO] , створені, що підтверджується відповіддю від 23.02.2023 року Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Також, відповідно до наданої інформації спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 294 Деснянського району міста Києва, [PERSON] , [INFO] , навчається в 1-В класі. Мати дитини, [PERSON] , надала до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації пояснення від 17.01.2023 року, в яких зазначила, що малолітній син, [PERSON] , [INFO] постійно проживає з нею (останні три роки). Вона самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Матеріали справи не містять жодного належного доказу про перешкоджання відповідачем спілкуванню позивача з дитиною. При цьому обов`язок доказування покладений на учасників справи. За змістом ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з неповнолітнім сином, - є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 142, 150-157, 160, 161, 171, 185 СК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», постанови Верховного Суду України від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17, постанови Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №369/11745/16-ц, Закону України «Про охорону дитинства», Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», та

Outcome: dismissed