Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви тим, що 28 квітня 2012 року він уклав шлюб з [PERSON] , а після реєстрації шлюбу прізвище відповідача змінилось на « [PERSON] ». Під час шлюбу ними було придбано у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. та зареєстровано за №833. Зазначає, що він з відповідачем не можуть добровільно поділити зазначену квартиру, оскільки взаємної згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Отже вищезазначена квартира є спільною частковою власністю подружжя, і за таких умов вказану квартиру слід визнати спільною сумісною власністю подружжя та поділити об`єкт права спільної сумісної власності подружжя на ідеальні частки, шляхом визнання права спільної часткової власності за ним та відповідачем у розмірі по 1/2 частини квартири кожному. На підставі викладеного він звернувся до суду з цим позовом, в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ним і відповідачем право власності за кожним на 1/2 частини вищезазначеної квартири. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 16\~листопада 2022\~року ухвалою\~Ленінського районного\~суду м.\~Дніпропетровська залучено\~до участі\~у справу\~в якості\~третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України». Представником третьої\~особи 09\~грудня 2022\~року засобами\~поштового зв`язку\~«Укрпошта» було\~направлено до\~суду пояснення,\~в яких\~вона просила\~відмовити у\~повному обсязі\~в задоволенні\~позовних вимог.\~В обґрунтування\~зазначила,\~що 11\~червня 2019\~року під\~час перебування\~позивача та\~відповідача у\~шлюбі між\~відповідачем і\~ [PERSON] \~було укладено\~договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] .\~11\~червня 2019\~року між\~АТ «Ощадбанк»\~та відповідачем\~було укладено\~договір про\~споживчий кредит\~(на\~придбання нерухомості)\~№632/1,\~пунктами 2.2.,\~2.3.\~кредитного договору\~визначено,\~що кредит\~надається в\~розмірі 479\~987\~грн.\~на 360\~місяців з\~терміном остаточного\~повернення кредиту\~не пізніше\~10\~червня 2049\~року,\~а кредит\~надано для\~придбання об`єкта\~нерухомості,\~яким є\~спірне нерухоме\~майно,\~за договором\~купівлі-продажу\~(цільове\~призначення кредиту).\~Отже,\~спірне нерухоме\~майно було\~придбано за\~кошти отримані\~за кредитним\~договором.\~Також 11\~червня 2019\~року між\~АТ «Ощадбанк»\~та відповідачем\~було укладено\~іпотечний договір\~№632/1/1\~предметом якого\~є квартира\~ [ADDRESS] ,\~а згідно\~з пп.\~13.1.1.\~іпотечного договору,\~цей договір\~вступає в\~силу з\~моменту його\~підписання сторонами\~та скріплення\~печатками сторін\~та нотаріального\~посвідчення і\~діє до\~виконання зобов`язання\~за кредитним\~договором в\~повному обсязі.\~Відповідно до\~п.п.\~3.5.,\~3.6.\~вищевказаного іпотечного\~договору іпотекодавець\~не має\~права без\~письмової згоди\~іпотекодержателя вчиняти\~будь-які\~дії,\~що можуть\~вплинути,\~як безпосередньо,\~так і\~опосередковано,\~як тепер,\~так і\~в майбутньому,\~на якісні\~показники предмета\~оренди.\~Іпотекодавець не\~повинен без\~письмової згоди\~іпотекодержателя розпоряджатись\~будь-яким\~чином предметом\~іпотеки або\~його частиною,\~укладати будь-які\~інші договори\~(правочини),\~що встановлюють\~обтяження предмета\~іпотеки. Вважає, що розподіл майна, що перебуває в іпотеці, порушує права іпотекодержателя, оскільки може відбутися зміна власника майна, який не є стороною договору іпотеки. Разом з тим, у цьому випадку відсутня така умова як перехід права власності на предмет іпотеки, оскільки у позивача право спільної сумісної власності на майно виникло одночасно з відповідачем. Таким чином спільна сумісна власність, що знаходиться в іпотеці, і розподіл нерухомого майна на частки без згоди іпотекодержателя неможливий, а банк (іпотекодержатель) такої згоди не давав, а будь-які зміни щодо права власності на предмет іпотеки та припинення права власності на нього суперечать положенням іпотечного договору та нормам ЗУ «Про іпотеку». 01 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Представником позивача\~ адвокатом\~Ліфлянчиком С.І. 02 лютого 2023 року засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено до суду пояснення, в яких він зазначив, що положеннями ЗУ «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі воно належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Ощадбанк» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку». Таким чином, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя і не вплине на договірні відносини між відповідачем та АТ «Ощадбанк». Представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов визнала у повному обсязі та просила його задовольнити. Представником третьої особи АТ «Ощадбанк» Самсоновою Н.О. було надано до суду пояснення, в яких вона просила відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог та проводити розгляд справи без участі представника АТ «Ощадбанк». Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, враховуючи визнання позову відповідачем, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 28 квітня 2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №116 (а. с. 8). Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 червня 2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. та зареєстровано в реєстрі за №833, [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у приватну власність двокімнатну квартиру загальною площею 49 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та пункт 4.6. вищевказаного договору містить твердження, що цей договір укладено за згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеної у вигляді заяви про згоду на посвідчення цього договору (а. с. 9-11). Крім того,\~в матеріалах\~справи також\~наявний договір від 11 червня 2019 року про внесення змін до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. 11.06.2019 року за реєстром №833, яким було викладено п. 2.2. розділу 2 «Ціна договору» у новій редакції, та відповідно до пункту 2 вищевказаного договору, що цей договір укладено за згодою чоловіка покупця [PERSON] , викладеної у вигляді заяви про згоду на посвідчення цього договору (а. с. 12). Матеріалами справи також підтверджено, що 11 червня 2019 року між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк» було укладено договір про споживчий кредит №632/1 (на придбання нерухомості), відповідно до п.п. 2.2., 2.3., пп. 5.1.1. п. 5.1. якого, кредит надається в загальному розмірі 479 987 грн. на строк 360 місяців з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 10 червня 2049 року, якщо інший строк та/або термін не буде встановлено згідно з умовами цього договору. Кредит надається для придбання об`єкта нерухомості за договором купівлі-продажу (цільове призначення кредиту). Виконання позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою об`єкта нерухомості, що надається в іпотеку позичальником (а. с. 92-100) Відповідно до іпотечного договору №632/1/1 від 11 червня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Орловим О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №838, [PERSON] (іпотекодавець) з метою забезпечення належного виконання зобов`язання передає в іпотеку, а ПАТ «Ощадбанк» (іпотекодержатель) приймає в іпотеку в порядку та і на умовах, визначених у договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності (а. с. 101-111). Підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. вищезазначеного іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки є двокімнатна квартира, загальною площею 49 кв.м, житловою площею 29,2 кв.м (для квартир), під номером [ADDRESS] (а. с. 102). Судом також встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №308393773, сформованої 29 серпня 2022 року вбачається, що нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1802733912101, належить на праві власності відповідачу - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2019 року, із зазначенням запису про іпотеку №31945804, який вчинений на підставі договору іпотеки від 11 червня 2019 року із відомостями щодо правочину, в якому встановлено основне зобов`язання договір про споживчий кредит (на придбання нерухомості) №632/1 від 11 червня 2019 року (а.с. 38-39). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 65 СК України. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні користуванні іпотекодавця, згідно за яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 23 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Як зазначено у постановах Верховного Суду №522/17048/15-ц від 08 липня 2019 року та №201/6412/17 від 03 червня 2020 року, положеннями ЗУ «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватись переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Подібний висновок висловлений Верховним Судом в постановах від 09 липня 2019 року в справі №916/1645/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №161/20677/13-ц, а тому підстав для відступу від цієї позиції не вбачається. Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 у справі № 522/26382/15 суд зазначив, що перебування спірного майна в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже висновок суду щодо часток подружжя у спільному майні, яке є предметом іпотеки, жодним чином не змінює статусу такого майна як іпотечного та не порушує прав іпотекодержателя. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що перебування спірної квартири [ADDRESS] , в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «Державний ощадний банк України», як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 ЗУ «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, з аналізу наданих суду доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що нерухоме майно (спірна квартира), яке було придбано та зареєстровано на ім`я відповідача 11 червня 2019 року, є спільною сумісною власністю сторін у справі, як майно подружжя придбане під час шлюбу, а тому підлягає поділу, в рівних частках кожному відповідно до вимог ст. ст. 69, 70 СК України. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Суд також бере до уваги, що відповідач повністю визнала позовні вимоги, тим самим надавши свою згоду на поділ спільного майна саме з урахуванням рівності часток. Враховуючи вищезазначене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначив, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно із ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved