Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

20.10.2021 позивач звернувся до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області з вищевказаним позовом, отриманим судом 22.10.2021. В обґрунтування\~позову зазначає,\~що з\~09.02.2021\~по 07.09.2021\~ [PERSON] \~(надалі\~-\~позивач)\~працював в\~Товаристві з\~обмеженою відповідальністю\~«БЕРІ КОМЕРЦ»\~(надалі\~-\~відповідач).\~07.09.2021\~наказом ТОВ\~«БЕРІ КОМЕРЦ»\~№16-ос\~ [PERSON] \~звільнено з\~посади охоронника\~сектора охорони\~за власним\~бажанням на\~підставі ст.\~38\~КЗпП України.\~На день\~звільнення [PERSON] \~нарахована компенсація\~за 14\~днів невикористаної\~відпустки,\~яка на\~день звернення\~до суду\~не виплачена.\~Крім того,\~у відповідача\~на день\~звільнення вже\~була наявна заборгованість перед позивачем по заробітній платі у розмірі 48 000,00 грн. Так, відповідачем подавались до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості щодо нарахування заробітної плати позивачу, однак за період роботи з 09.02.2021 по 07.09.2021 була виплачена заробітна плата лише у розмірі 6 010,10 грн. (30.04.2021 - відправник [PERSON] та 01.04.2021 - відправник [PERSON] - керівник). Указує, що в липні та серпні 2021 року заробітна плата позивача повинна була складати 6 000,00 грн, за означені дні було фактично відпрацьовано 28 дня. Однак надати розрахунок заробітної плати та копії табелів у позивача не має можливості, оскільки відповідач не надає таку інформацію. Розмір затримки розрахунку з дня звільнення з 07.09.2021 по 20.10.2021 (день складання позовної заяви), складає 31 день, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати: 31 (робочий день) х 428,57 (середньоденної заробітної плати) = 13 285,67 грн. Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 67 285,67 грн (заборгованості із заробітної плати за період 09.02.2021 по 07.09.2021 в сумі 48 000,00 грн + 6 000,00 грн компенсація за 14 днів невикористаної відпустки + 13 285,67 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні). Також, просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 908,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 700,00 грн. Ухвалою судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та відкрито провадження у справі. Розпорядженням Голови Верховного Суду України від 18.03.2022 № 11/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Куп`янського міськрайонного суду Харківської області і визначено Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.11.2022 прийнято до свого провадження цивільну справу, продовжено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. У судове засідання позивач, його представник не з`явилися. 25.01.2022 представник позивача подав до Куп`янського міськрайонного суду Харківської області заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву чи клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх наявними у матеріалах справи письмовими доказами, надавши їм оцінку, приходить до такого. Судом установлено, що згідно з засвідченою копією трудової книжки серія [NUMBER] від 09.02.2021 в період з 09.02.2021 по 07.09.2021 [PERSON] перебував у трудових відносинах з ТОВ «БЕРІ КОМЕРЦ» /а.с.8/. Згідно з засвідченою копією наказу генерального директора ТОВ «БЕРІ КОМЕРЦ», 07.09.2021 [PERSON] , охоронника сектору охорони, звільнено з роботи за власним бажанням в порядку ст. 38 КЗпП України. Наказано бухгалтерії виплатити [PERSON] компенсацію за 14 днів невикористаної відпустки за період роботи з 09.02.2021 по 07.09.2021 /а.с.9/ З відомостей Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 щодо [PERSON] /а.с.10-12/, сформованої 27.09.2021 вбачається, що ТОВ «БЕРІ КОМЕРЦ» в період з лютого 2021 по червень 2021 нарахувало [PERSON] доходу на загальну суму 57 160,20 грн (лютий 2021 11 674,39 грн; березень 2021 12 536,26 грн; квітень 2021 12 611,17 грн; травень 2021 13 562,21 грн; червень 2021 676,17 грн). Відомості про нарахування за період липень вересень відсутні /а.с.12/. При цьому, з указаних відомостей не вбачається здійснення виплати нарахованих сум відповідачем (ЄДРПОУ 40861482) позивачу, сплати платежів до фонду соціального страхування, пенсійного фонду з нарахованих сум. Судом досліджено надані позивачем відомості з рахунку карткового рахунку [PERSON] /а.с.13-18/ [NUMBER] за період з 01.01.2021 по 27.09.2021, з яких неможливо встановити нарахування платежів з цільовим призначенням «Заробітна плата», відомостей щодо перерахування заробітної плати відповідачем позивачу. Таким чином убачається наявність спору щодо стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Стаття 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України установлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. При цьому, ч. 1 та ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спору) передбачалося, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, роботодавець зобов`язаний виплатити йому у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Усі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, індексація, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність. Як указано вище, відомості Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 щодо [PERSON] указують на нарахування ТОВ «БЕРІ КОМЕРЦ» в період з лютого 2021 по червень 2021 року [PERSON] доходу на загальну суму 57 160,20 грн. Належних доказів виплати нарахованих сум заробітної плати матеріали справи не містять. Надана позивачем суду роздруківка з руху коштів на банківському рахунку не є такою, оскільки не містить відомостей про цільові призначення платежу і те, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас ураховуючи те, що у позові позивач просив стягнути конкретну суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 48 000,00 грн та з огляду на те, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), те, що підтверджений належними доказами розмір заборгованості є більшим, від заявленої у позові суми, а саме позивачу належить визначитися з обсягом його порушених прав, суд вважає за необхідне задовольнити позов у межах заявлених позовних вимог з урахуванням фактично заявленої суми позовних вимог щодо заборгованості по заробітній платі, тобто у розмірі 48 000,00 грн і позов у цій частині підлягає задоволенню в повному обсязі. Водночас, не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення з відповідача компенсації за 14 днів невикористаної відпустки за період роботи з 09 лютого 2021 року по 07 вересня 2021 року в сумі 6 000,00 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з такого. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Дійсно, розмір середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 зазначеного Порядку). Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку. Однак, відповідно до ст. 52 КЗпП для працівників установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. При п`ятиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи (зміни) визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності, які затверджує роботодавець за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації з додержанням установленої тривалості робочого тижня (статті 50 і 51). На тих підприємствах, в установах, організаціях, де за характером виробництва та умовами роботи запровадження п`ятиденного робочого тижня є недоцільним, встановлюється шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем. При шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи не може перевищувати 7 годин при тижневій нормі 40 годин, 6 годин при тижневій нормі 36 годин і 4 годин при тижневій нормі 24 години. П`ятиденний або шестиденний робочий тиждень встановлюється роботодавцем спільно з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) з урахуванням специфіки роботи, думки трудового колективу і за погодженням з місцевою радою Відповідно до ст. 106 КЗпП за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. За відрядною системою оплати праці за роботу в надурочний час виплачується доплата у розмірі 100 відсотків тарифної ставки працівника відповідної кваліфікації, оплата праці якого здійснюється за погодинною системою, - за всі відпрацьовані надурочні години. У разі підсумованого обліку робочого часу оплачуються як надурочні всі години, відпрацьовані понад встановлений робочий час в обліковому періоді, у порядку, передбаченому частинами першою і другою цієї статті. Компенсація надурочних робіт шляхом надання відгулу не допускається. Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. При з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум (правова позиція, наведена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 757/9865/20 від 21.06.2022). Суд зауважує, що відповідач не надав доказів робочого графіку позивача, у свою чергу позивачем не доведено, як кількість, так і тривалість його роботи у понаднормовий час. Крім того, з відомостей Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 щодо [PERSON] відомості про нарахування доходу позивачу відповідачем за період липень вересень відсутні. Водночас, позивач у позові вказує, що у вказаний період він працював. Проте доказів цього суду не надано. Клопотань про витребування доказів від відповідача, від компетентних органів, які здійснюють податковий та інший облік не заявляв. Подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Таким чином, відсутність даних щодо нарахування заробітної плати, інших виплат за період липень вересень 2021 року позбавляє суд можливості визначитися зі складовими для розрахунку середнього заробітку, його розміру та перевірки розрахунку середнього заробітку, здійсненого позивачем при нарахуванні суми компенсації за 14 днів невикористаної відпустки за період роботи з 09 лютого 2021 року по 07 вересня 2021 року в сумі 6 000,00 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання щодо судового збору, суд ураховує те, що позивач у силу статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору в частині позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, однак позивачем при зверненні до суду сплачено 908,00 грн за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, виходячи з задоволених та відмовлених позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору за задоволені позовні вимоги в розмірі 908,00 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, з огляду на надані позивачем докази /а.с.27-24, 24-25, 50-51/, витрати пов`язані з наданням правової допомоги пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3 352,87 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial