Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

У липні 2022 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), у якому просила стягнути з останнього на свою користь суму заборгованості за договором позики в загальному розмірі 224 765, 76 грн. та витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02.04.2021 року між сторонами укладено договір позики №КО20421-1, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 185 867 грн. 50 коп., а останній зобов`язався повернути кошти до 02.10.2021 року згідно графіка. Додатковою угодою між сторонами було внесено зміни до вказаного договору позики, зокрема, до пунктів 1, 5, 6 договору та погоджено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 159 313 грн. 75 коп., які позичальник зобов`язується повернути у визначений строк, а саме, не пізніше через 3 місяці. Проте, відповідач у визначений термін не здійснив платіж відповідно до договору, та станом на 20.07.2022 року свої зобов`язання за договором позики не виконав належним чином, тому позивач звернулася до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 224 765 грн. 76 коп., з яких 143 515 грн. 75 коп. залишок боргу за договором позики, 81 250 грн. 01 коп. неустойка за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17.08.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 14.12.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилась, її представник адвокат Євтодьєв А.О. подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти заочного рішення не заперечує, позовну вимогу підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач у призначені судові засідання жодного разу не з`явився, про час та місце його проведення повідомлявся судом належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. Суд, вчиняв наступні заходи стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи, та надання ним своїх заперечень стосовно позову. Так, суд надіслав поштовим відправленням ухвалу про відкриття провадження у справі з матеріалами позовної заяви за підтвердженим місцем реєстрації відповідача поштовим відправленням, однак поштове відправлення повернулося на адресу суду. Крім того, суд надсилав електронним листом на електронну адресу відповідача - повістку про виклик до суду у судове засідання 16.02.2023 р., та на офіційному веб-сайті Шевченківського районного суду міста Києва було розміщено оголошення про виклик відповідача у судове засідання 09.03.2023 р. Статтею 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст.280 ЦПК України. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову частково виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 02.04.2021 року [PERSON] та [PERSON] , уклали Договір позики №К020421-1 (далі - договір позики), за умовами якого позивач передала у власність відповідачу грошові кошти у сумі 185 867 грн. 50 коп., що на день укладення договору еквівалентно 6 650 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кошти у визначений строк до 02.10.2021 р. (п. 1 договору позики). За умовами пп.16.5 п.16 договору позики, позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі позику з можливими штрафними санкціями у терміни, визначені п.1 договору та відповідно до Графіка повернення позичальником грошових коштів. Додатковою угодою до договору позики від 02.04.2021 р. сторони за взаємною згодою погодили внести зміни в пункти 1, 5, 6 договору позики, виклавши їх в наступній редакції. Пункт 1 договору позики: позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 159 313, 75 грн., що за курсом АТ КБ "Приватбанк" (1 долар США = 27,35 грн.) на день укладення договору еквівалентно 5 825 доларів США, в свою чергу Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, та згідно з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому договором буде відповідати еквіваленту 5 825 доларів США, за курсом АТ КБ "Приватбанк" на дату здійснення платежу, не пізніже ніж через три місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 02.03.2022 р. За домовленістю сторін позика є безпроцентною. Пункт 5 договору позики: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного договору відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 7 521, 25 грн. 25 коп., що еквівалентно 275 доларів США до 02.01.2022 року включно; 7 521, 25 грн. 25 коп., що еквівалентно 275 доларів США до 02.02.2022 року включно; 144 271, 25 грн., що еквівалентно 5 275 доларів США до 02.03.2022 року включно. Пункт 6 договору позики: позика може бути повернута достроково. Так, в матеріалах справи міститься розписка відповідача про отримання коштів у сумі 159 313 грн. 75 коп. та зобов`язання повернути такі кошти до 02.03.2022 р. Позивач стверджує, відповідачем за договором позики було сплачено 15 798 грн., двома платежами 31.01.2022 р. в розмірі 7 933 грн. (275 доларів США по курсу 28,85 грн.), 03.02.2022 р. 7 865 грн. (275 доларів США по курсу 28,60 грн.). Так, між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 06.07.2022 по справі № 537/1118/20 зазначив, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно постанови Верховного Суду від 10.08.2022 по справі № 504/369/18, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. З огляду на досліджені судом докази, вищезазначені положення ЦК України, а також правові висновки Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договір позики, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів. Своїм підписом у договорі позики, додатковій угоді, розписці про отримання коштів відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. В ході розгляду цивільної справи, відповідач не скористався процесуальним правом на подання своїх заперечень стосовно наявності боргового зобов`язання перед позивачем, а також невиконання грошового зобов`язання у визначені сторонами строки та погодженому графіку. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. При цьому, відповідно до ст. 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст. 533 ЦК України). Згідно п. 1 договору позики, позивач передала у власність відповідачу на безпроцентній основі грошові кошти в сумі 159 313, 75 грн., що за курсом АТ КБ "Приватбанк" (1 долар США =27,35 грн.) на день укладення договору еквівалентно 5 825 доларів США. Отже, згідно з умовами цього договору, грошові зобов`язання позичальника виражені в національній валюті України - гривні з визначенням грошового еквівалента - долара США, при цьому з тексту розписки вбачається, що кошти було отримано у гривні. Враховуючи викладене, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача боргу за договором позики в розмірі 143 515, 75 грн. Щодо стягнення неустойки за п. 11 договору позики варто зазначити, що позивачем нараховано неустойку у розмірі 81 250 грн. 01 коп. за період з 03.01.2022 р. по 24.02.2022 р. від загальної суми заборгованості 159 313,75 грн. При цьому, сама позивач зазначала, що відповідач повернув їй 15 798 грн., надавши власний розрахунок заборгованості за договором позики, в якому зазначила конкретні дати та певні суми коштів, які були сплачені відповідачем. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до статті 611 ЦК України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, або розірвання договору, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Пунктом 11 договору позики визначено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. 04 липня 2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19» від 16.06.2020 № 691-IX, яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 15, відповідно якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому дія карантину,встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, продовжувалася. Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням останніх внесених до неї змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України "№1423 від 23.12.2022), дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 30 квітня 2023 року. Отже, прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором позики виникло під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, у зв`язку з чим законом визначено звільнення позичальника від обов`язків сплатити на користь позикодавця неустойки за таке прострочення. Тому, з урахуванням викладеного суд не вбачає обгрунтованих підстав для стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у розмірі 81 250 грн. 01 коп., оскільки це суперечить вимогам закону, а саме, пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково, виключно в частині стягнення заборгованості з відповідача за договором позики в розмірі 143 515, 75 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial