Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

28 жовтня 2022 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обгрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані позивач, його колишня дружина - відповідач у справі - [PERSON] та їх спільний син. В свою чергу [PERSON] фактично не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги, а тому позивач, як власник квартири, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2022 року цивільну справу № 753/13193/22 передано судді Шаповаловій К.В. 10 листопада 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 10 січня 2023 року на 11:00 год. У судовому засіданні 10 січня 2023 року представником позивача було заявлено клопотання про виклик та допит свідків, яке було задоволене судом. Судове засідання було відкладено на 01 березня 2023 року на 10:00 год. У судове засідання 01 березня 2023 року з`явилися позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] та свідки [PERSON] та [PERSON] .. Відповідач до суду не з`явилася, повістка, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками, адресовані їй на адресу її місця реєстрації: [ADDRESS] , повернулися до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Інформація про стан розгляду справи викладалась у відповідних процесуальних документах - ухвалах суду, які, відповідно до приписів Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень України оприлюднювались у цьому Реєстрі. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, з підстав, викладених у позові, просили їх задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення позивача, його представника та свідків, вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] належить позивачу на праві власності, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 17 листопада 2021 року (а.с.7) та копією витягу з договору купівлі-продажу від 26 березня 1997 року народження (а.с.10) Як зазначається у позовній заяві, відповідач є колишньою дружиною позивача, шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 08 серпня 2014 року (а.с.13). Відповідач добровільно залишила квартиру та не проживає в ній більше року. На даний момент у квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їх спільний син, що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади м. Києва (ст. 16). Крім того, факт реєстрацій відповідача [PERSON] підтверджується відомостями, які надійшли з електронного реєстру територіальної громади м. Києва "ГІОЦ/КМДА" (а.с. 21). Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується: довідкою ЖК "Академічний-21" від 03 серпня 2022 року, яка підписана Головою правління [PERSON] та відповідно до якої [PERSON] , дійсно не проживає за адресою: [ADDRESS] та не сплачує комунальні платежі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є братом позивача, його колишню дружину [PERSON] не бачив з 2020 року. Її речей у квартирі брата немає, наразі брат проживає із новою дружиною та сином від першого шлюбу, Відповідач забрала свої особисті речі ще у 2021 році, де вона зараз свідок не знає, у квартирі брата свідок буває десь раз на три місяці та на свята. Не чув, щоб його брат виганяв дружину, коли вона хотіла повернутись, чи створював їй перешкоди у користуванні квартирою. Свідок [PERSON] вказала, що вона є сусідкою позивача. Відповідачку знає особисто, але не бачила її більше двох років, тобто з того моменту, відколи вона забрала свої речі та виїхала з квартири. На скільки відомо свідку, [PERSON] живе з іншим чоловіком. Востаннє свідок була у квартирі позивача у перші місяці війни, особистих речей відповідачки у квартирі не бачила. Ситуацій з приводу того, що [PERSON] намагалася повернутися до квартири, а позивач її не пускав - не помічала. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивача на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частини першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved