Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , малолітня особа в інтересах якої законним представником є [PERSON] про усунення перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що 1974 року [PERSON] отримав ордер на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] (надалі Позивач 2) є сином Позивача 1 і був зареєстрований в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 05.08.2008 року в зазначеній квартирі було зареєстровано [PERSON] , яка є донькою померлого [PERSON] ,що доводиться братом Позивачу 2. 06.07.2022 року в зазначеній квартирі було зареєстровано [PERSON] ,яка є донькою Відповідача 1.З моменту реєстрації Відповідач 1 не проживала за вказаною вище адресою. Отже, зважаючи на той факт, що з 2008 року відповідачі не проживали за зазначеною вище адресою, не сплачували комунальні послуги, не дбали про квартиру та не робили ремонту чи заміни важливих комунікацій, особисті речі відповідачів в зазначеній квартирі відсутні, а тому останні втратили право на користування житловим приміщенням. 10 листопада 2022 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначила наступне. Так, 14.09.2002 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , які є батьками відповідача 1, [PERSON] . 05.08.2008 року за згодою всіх членів сім`ї квартиронаймача було зареєстровано у неприватизовану квартиру, яку за ордером отримали в користування прадід та прабабуся. 17.11.2009 року, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, шлюб між [PERSON] та батьком [PERSON] розірвано. Враховуючи обставину, що відповідач 1 була неповнолітньою, батьки дійшли домовленості щодо реєстрації Відповідача 1, [PERSON] і надалі з батьком. Після смерті батька, [PERSON] , [INFO] залишаючись неповнолітньою, мати Відповідача 1 разом з бабусею [PERSON] дійшли домовленості про право бути зареєстрованою та проживати далі саме в спірній квартирі залишається у Відповідача 1, і що після досягнення повноліття буде виділено Відповідачу 1 у користування кімнату. Доступ до квартири був постійно вільний весь час та Відповідач 1 мала змогу залишатися з бабусею та дідусем. [INFO] бабуся [PERSON] померла та після смерті домовленості щодо вільного користування по досягненню повноліття залишилися незмінними. Після повноліття [INFO] одразу повідомивши дідуся [PERSON] про намір переїхати до спірної квартири. Дідусь, [PERSON] не заперечував та повідомив, що оскільки в квартирі ще проживає його син, він узгодить дату та час переїзду. 29.06.2022 року після народження доньки у Відповідача 1, [PERSON] за згодою Позивачів доньку, [PERSON] було зареєстровано у спірній квартирі. Так, 23 серпня 2022 року після прибуття до квартири, доступ до квартири був закритий, з приводу чого була змушена звернутися до поліції по гарячій лінії «102». Одночасно Відповідачем 1, [PERSON] було заявлено клопотання відповідно до якого, просить суд викликати та допитати у якості свідків наступних осіб: [PERSON] та [PERSON] 07 грудня 2022 року представник Позивачів 1, 2,3,4 адвокат Кірсік С.В. подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просила суд позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] . Одночасно представником Позивачів 1,2,3 подано заяву відповідно до якої просять викликати і допитати наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Представником відповідачів подано клопотання про об`єднання справ в одне провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2023 року клопотання представника відповідачів про об`єднання справ №755/9755/2 та 755/12796/2 в одне провадження задоволене. 12 грудня 2022 року [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] подала до суду позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника малолітніх осіб (батька) [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення. Мотивуючи позовну заяву позивач [PERSON] , зазначила, що 14.09.2002 року був зареєстрований шлюб між її батьками. Після шлюбу батьки почали проживати разом в квартирі [ADDRESS] . Після народження позивача, [PERSON] почала проживати разом із своїми батьками у спірній квартирі та згодом за згодою усіх членів сім`ї було зареєстровано у неприватизованій квартирі. [INFO] батько позивача помер та після смерті батька неповнолітня [PERSON] проживала і далі разом з матір`ю. 25.01.2022 року одразу після повноліття почала цікавитись спірною квартирою, телефонувати діду [PERSON] та повідомила про намір жити в спірній квартирі. Дід, повідомив, що треба узгодили дату та час переїзду, тому що в квартирі проживає ще його син [PERSON] . Так, з 06.07.2022 року доньку позивача зареєстровано за згодою відповідачів 1 та 2. Факт реєстрації вбачається в копії витягу з реєстру територіальної громади від 01.12.2022 р. 23 серпня 20222 року позивач в черговий раз прибула до спірної квартири, але потрапити до неї так і не змогла через відмову [PERSON] . У зв`язку з чим була змушена звернутися до поліції по гарячій лінії "102". Такі випадки цілеспрямованого перешкоджання позивачу у можливості потрапити до спірної квартири, були підставою для звернення також до депутата міської ради Тараса Криворучка, також позивач звернулася до начальника служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА, із якої вбачається, що [PERSON] та [PERSON] до Служби не з`являються та було рекомендовано позивачу звернутися до суду. Крім того, факт домовленостей з відповідачами щодо проживання позивача у спірній квартирі можуть підтвердити свідки, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважаючи свої права порушеними змушена звернутися з зазначеним позовом до суду. Позивачі в судове засідання не з`явилися. Подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. На позовних вимогах наполягали та просить їх задовольнити. Представник позивачів [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просить їх задовольнити в повному обсязі. Щодо задоволення об`єднаного позову заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідачів в судовому засіданні первісний позов не визнає. Просить суд об`єднаний позов задовольнити. Третя особа, в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, представника відповідачів, допитавши свідків, дослідивши письмові докази приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано шість осіб: [PERSON] (наймач), [PERSON] (його син), неповнолітні - [PERSON] , [PERSON] (діти [PERSON] ), [PERSON] (дочка померлого сина наймача) та її малолітня дитина - [PERSON] , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальних громад м. Києва станом на 15.08.2022 року (а.с.21). Звертаючись до суду із позовом позивачі наполягають на тому, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зареєстрована , але не проживає з 2008 року, тому втратила право користування житловим приміщенням. Малолітня донька [PERSON] , 2022 року народження була зареєстрована в квартирі, але жодного дня також не проживала. На підтвердження факту не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] надали акти про не проживання. Так, з акту від 01.01.2009 року вбачається, що сусіди підтвердили факт не проживання [PERSON] з вересня 2008 року по 01.01.2009 року (а.с.22). З акту від 04.01.2012 року вбачається, що сусіди підтвердили факт не проживання [PERSON] з січня 2009 року 04.01.2012 року (а.с.23). З акту від 02.01.2015 року вбачається, що сусіди підтвердити факт не проживання [PERSON] з січня 2012 року по січень 2015 року (а.с.24). Актом від 06.01.2018 року сусіди підтвердили факт не проживання [PERSON] з січня 2015 року по січень 2018 року (а.с.25). Актом від 03.01.2022 року сусіди підтвердили факт не проживання [PERSON] з січня 2018 року по січень 2022 року (а.с.26). Актом від 26.08.2022 року сусіди підтвердили факт не проживання [PERSON] з 2008 року по теперішній час (а.с.27). З довідки виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» вбачається, що особовий рахунок за адресою: [ADDRESS] відкрито на ім`я [PERSON] , вказана квартира неприватизована, зареєстровано 6 осіб, заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території станом на 01.08.2022 року відсутня (а.с.29). Судом достовірно встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження 9( а.с.155). [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі 05.08.2008 року. [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в спірній квартирі з 06.07.2022 року. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.11.2009 року шлюбі між батьками [PERSON] було розірвано (а.с.154). [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.158). Обґрунтовуючи свої заперечення проти первісного позову та наполягаючи на об`єднаному позові про усунення перешкод відповідач [PERSON] зазначила, що вона з моменту народження і до 2008 року проживала в спірній квартирі разом з батьками. В 2008 році була зареєстрована в спірній квартирі коли була неповнолітня. Після розірвання шлюбу між батьками була досягнута домовленість про її місце проживання з матір`ю, а реєстрація залишається з батьком і лише після досягнення повноліття вона зможе вільно користуватися спірною квартирою. Після смерті її батька, між її матір`ю, дідом [PERSON] , бабою [PERSON] , та дядьком [PERSON] було досягнуто домовленості про порядок користування нею квартирою, а саме після досягнення нею повнолітня буде виділено в користування в спірній квартирі кімнату, якою за життя користувався її померлий батько та вона зможе в ній проживати. За час з моменту залишення спірної квартири і до набуття повноліття, жодних претензій з боку позивачів не виникало. В спірній квартирі проживати до повноліття вона не могла жити без матері. По досягненню повноліття вона почала цікавитись спірною квартирою, а позивачів згодом почали чинити перешкоди. На підтвердження факту створення перешкод у користування [PERSON] надано письмові докази. Так, з відповідей НП ГУ НП у м. Києві Дніпровського відділення вбачається, що [PERSON] зверталась до поліції 08.08.2022 року, 29.09.2022 року, 06.10.2022 року. Запропоновано звернутись до суду, оскільки в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини (а.с.163-165). Крім поліції, 13.10.2022 року [PERSON] звернулась до начальника служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві адміністрації В судовому засіданні за клопотання сторін було допитано свідків. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка є сусідкою по будинку, проживає в квартирі № 6 з 1990 року, суду повідомила, що батьки [PERSON] дуже давно проживали в спірній квартирі, але після розірвання шлюбу мати та сама [PERSON] в спірній квартирі не проживають більше 10 років. Речей її в квартирі не має. Свідок [PERSON] , який є сусідом по будинку, проживає в квартирі № 7 з 2000 року, в судовому засіданні суду повідомив, що в спірній квартирі відповідач разом з батьками проживала з народження 3-4 роки. Після вона разом з матір`ю переїхала проживати в інше місце. Речей в квартирі відповідача не має, сварок з приводу неможливості вселення не чув, про домовленості між [PERSON] та її родичами йому нічого невідомо. В 2002 році після розмови з дідусем у [PERSON] виник конфлікт. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , в судовому засіданні повідомила, що після одруження з [PERSON] і до 2008 року вона разом з дитиною [PERSON] проживали в спірній квартирі. В 2009 році шлюб між нею та батьком відповідача було розірвано. [PERSON] весь час і до смерті батька відповідача постійно спілкувались. Також дитина постійно спілкувалась із дідусем та бабусею. Після смерті [PERSON] між нею, як матір`ю дитини, та дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] була домовленість, що дитина залишається бути зареєстрованою в спірній квартирі і по досягненню повноліття вселяється в квартиру и може проживати в кімнаті свого батька. За домовленістю з дідусем та бабусею за комунальні послуги не сплачували. Єдине, що вони просили, щоб онука з ними продовжувала спілкуватись. [PERSON] постійно спілкувалась з дідусем та бабусею. В 16 років вперше [PERSON] попросилась вселитись в кімнату батька, але їй дідусь сказав, що вона зможе вселитись в кімнату батька по досягненню нею 18 років. В січні 2022 року [PERSON] приходила до дідуся з проханням вселитись в квартиру, спочатку він був не проти і пообіцяв ій, що переговорить з [PERSON] ., але дотягнувши до спливу 6 місяців, він перестав з [PERSON] спілкуватись та відповідати на дзвінки. [PERSON] також перестав спілкуватись, двері квартири не відчиняв, на дзвінки не відповідав. Свідок [PERSON] , яка є подругою матері [PERSON] , в судовому засіданні повідомила суду, що з матір`ю [PERSON] дружить з 2001 року. Після розлучення батьків [PERSON] постійно їздила до батька, а після смерті до дідуся та бабусі. З 2008 року по 2013 рік [PERSON] за домовленістю з батьком дитини проживала з мамою. Питання про вселення до спірної квартири постало лише після того, коли [PERSON] досягла 18 років, але їй було фактично відмовлено. Свідок [PERSON] , який є хрещеним батьком [PERSON] , в судовому засіданні суду повідомив, що наприкінці липня 2022 року [PERSON] попросила його перевезти її речі дро спірної квартири. Приїхав до квартири, двері ніхто не відчиняв, [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідав. Дідусь [PERSON] взяв телефон і сказав, що поговорить з [PERSON] щодо вселення [PERSON] . Наступного разу він знову їздив з [PERSON] до спірної квартири, двері ніхто не відчиняв, [PERSON] на телефонні дзвінки не відповідав. Дідусь [PERSON] відповів на телефонний дзвінок, у них виник конфлікт і [PERSON] повідомила дідуся, що буде викликати поліцію. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За приписами стаття 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Суд констатує, що відповідач [PERSON] , 2004 року народження, проживала в спірній квартирі з народження і по 2008 рік. В 2008 році також була зареєстрована в спірній квартирі. Виїхала зі спірної квартири в 2008 році, оскільки за домовленістю батьків її місце проживання було визначено з матір`ю. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки. Вказані вище висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 16.12.2020, справа № 571/1292/17. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц. Суд зауважує, що відповідач [PERSON] , [INFO] , була вселена в житло на законній підставі та на час вселення та проживання, як і на час припинення постійного проживання в квартирі з матір`ю і в 2008 році, була неповнолітньою. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Наведений правовий висновок узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19). Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання і факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом, суд відхиляє як безпідставні доводи позивачів про те, що строк, протягом якого [PERSON] не проживала у спірній квартирі і який дає підстави для визнання його таким, що втратив право користування нею, почав свій відлік саме з 20008 року (після припинення проживання в квартирі, адже до 25.01.2022 року відповідач була неповнолітньою, не могла проживати в такому віці сама, враховуючи домовленість батьків з приводу місця проживання неповнолітньої [PERSON] з матір`ю, та переїзд матері до іншого місця проживання. Відтак, строк, визначений ст. 71 ЖК, може мати відлік лише після повноліття відповідача. Тому письмові докази, надані позивачем, щодо не проживання неповнолітньої [PERSON] в спірній квартирі з 2008 року та відповідні покази свідків у цій частині не є належними доказами у спорі про витрату [PERSON] права користування житлом, так як охоплюють період часу, коли [PERSON] як дитина самостійно в силу закону не могла обирати своє місце проживання чи проживати самостійно в спірній квартирі. Отже, суду окремо необхідно оцінити поважність причин не проживання відповідачки в спірній квартирі саме після свого повноліття, тобто з [INFO] , коли вона вже могла самостійно обирати своє місце проживання. Що стосується періоду не проживання [PERSON] починаючи з 25.01.2022 року, то слід зазначити наступне. Суд вважає поважною причиною не проживання в квартирі [PERSON] в спірній квартирі з 25.01.2023 року, оскільки станом на 25.01.2022 року [PERSON] була на п`ятому місяці вагітності. Починаючи з 24.02.2022 року Україна перебуває в умовах воєнного стану у зв`язку з повномасштабною збройною агресією зі сторони Російської Федерації. [INFO] [PERSON] народила дитину, а починаючи з липня 2022 року намагалась вселитись в спірну квартиру, але їй чинили перешкоди. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Також суд застосовує висновок Верховного Суду, зазначений у постанові від 09.12.2020 у справі № 209/2642/18, що підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення; при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. В контексті викладеного вище суд зазначає, що з пояснень сторін і досліджених судом доказів вбачається, що [PERSON] не втратила інтерес до житла. Іншого житла ані на праві власності, ані на праві користування відповідача [PERSON] не має. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи що [PERSON] вимушено з поважних причин припинила проживати в житлі будучи неповнолітньою, проживає тимчасово з поважних причин в іншому місці, не має жодного іншого житла та має інтерес до подальшого проживання в квартирі, визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом, тобто позбавлення її єдиного легітимного житла, право на яке набуто у встановленому законом порядку, буде непропорційним та надмірним тягарем для відповідача що, відповідно, є порушенням принципів застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд вважає, що сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі більш шестимісячного строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі чинять перешкоди у користування [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , при цьому остання не втратила право на користування нею, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано позивачами за первісним позовом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом визнання особи такою, що втратила користування житловим приміщенням задоволенню не підлягає, а об`єднаний позов [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахування ухвалення судового рішення, суд присуджує стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] по 496 грн. судового збору з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved