Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. У жовтні 2020 року [PERSON] (далі - позивач), звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) в якому просив стягнути з відповідач на свою користь 311 271,94 грн, з яких: 200 000,00 грн - сума боргу, 97 478,71 грн - інфляційні втрати, 13 793,23 грн - 3 % річних та понесені судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 08 грудня 2017 року він надав у борг відповідачу 60 000,00 грн строком до 24 грудня 2017 року, що підтверджується розпискою, виданою відповідачем. Відповідач порушив умови договору у частині повернення боргу у сумі 60 000,00 грн, оскільки станом на 17 квітня 2020 року не здійснив жодного платежу на виконання взятих на себе зобов`язань. Крім того, 14 грудня 2017 року відповідач отримав від позивача у борг 140 000,00 грн строком до 01 січня 2018 року. На підтвердження укладеного договору позики він видав позивачу розписку, складену 14 грудня 2017 року, у якій зазначив, що зобов`язується повернути отримані кошти у строк до 01 січня 2018 року, однак взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав, борг у сумі 140 000,00 грн станом на 17 квітня 2020 року не повернув. Позивач вказує, що оскільки [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, борг не повернув, отже, має нести грошову відповідальність та сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних та інфляційних втрат. Посилаючись на положення статей 526, 625 ЦК України, позивач просить задовольнити позов. У березні 2021 року відповідач подав до суду відзив, у якому позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач вказує, що ніколи не отримував у позивача у борг грошей. Надані позивачем розписки з самого початку не передбачали передачі йому грошових коштів, тому ці правочини вчинялися без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цими правочинами. І.І. Стислий виклад позиції сторін за зустрічним позовом. У березні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору позики (розписки) на суму 60 000,00 грн, укладений між сторонами 08 грудня 2017 року та договору позики (розписки) на суму 140 000,00 грн, укладений між сторонами 14 грудня 2017 року. Свої вимоги за зустрічним позовом обґрунтовує тим, що у 2017-2018 роках він працював на посаді менеджера у Приватному підприємстві «Формула-Авто», керівником і засновником якого є позивач. У його обов`язки входило, зокрема, отримання готівкових коштів, за поставлений товар клієнтам. Вказує, що його зобов`язали заповнити та підписати розписки про отримання коштів за наданими шаблонами, оскільки йому як працівнику підприємства клієнти мають передавати кошти за поставлені товари підприємством. Не розуміючи юридичних наслідків та розраховуючи на добросовісність керівника підприємства, він заповнив та підписав розписки на суму 60 000,00 грн та 140 000,00 грн. Вказує, що подані [PERSON] розписки з самого початку не передбачали передачі йому коштів, а тому ці правочини вчинялися без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. У листопаді 2021 року представник позивача подав письмові пояснення, у яких заперечував проти задоволення зустрічного позову, просив задовольнити первісний позов. Не погоджуючись з доводами, викладеними у зустрічній позовній заяві, позивач вказав, що [PERSON] ніколи не працював у ПП «Формула-Авто». Стверджує, що договори позики, які є предметом судового розгляду, не місять ознак фіктивності. Розписки підтвердили факт отримання відповідачем грошей у борг. Розписки є такими, що відповідають вимогам закону. У поясненнях позивач вказує, що поніс витрати пов`язані з наданням йому правничої допомоги. Представники позивача у судовому засіданні вимоги первісного позову підтримали, просили задовольнити, зустрічний позов не визнавали, у задоволенні просили відмовити. Відповідач та його представники у судовому засіданні первісний позов не визнали, просили відмовити, зустрічний позов підтримали та просили задовольнити. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ? 13 листопада 2020 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано час на усунення недоліків /а.с.14-15/. ? 14 грудня 2020 року позивач подав заяву на виконання ухвали про усунення недоліків /а.с.18/. ? ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2020 відкрито провадження, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні /а.с.21-22/. ? 26 березня 2021 року відповідач подав відзив / а.с. 29-33 /. ? 26 березня 2021 року відповідач подав зустрічний позов / а.с. 36-50 /. ?14 липня 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до спільного розгляду з позовом [PERSON] . Суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження /а.с. 66-67/. ? 02 листопада 2021 року представник позивача за зустрічним позовом подав письмові пояснення /а.с. 74-80/. ? 04 листопада 2021 року протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті/а.с. 82-84/. ? 30 січня 2021 року протокольною ухвалою Дарницького районного суду м. Києва задоволено клопотання про огляд письмових доказів, зокрема оригіналів розписок /а.с. 130-134/. ? 01 березня 2023 року представник позивача подав заяву про розподіл судових витрат /а.с. 136-151/. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. 08 грудня 2017 року [PERSON] склав розписку про те, що він взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у готівковій формі у сумі 60 000,00 грн., які зобов`язався повернути у строк до 24 грудня 2017 року. [PERSON] підтвердив, що готівкові кошти він отримав і цю розписку склав та написав власноручно (а.с.6). 14 грудня 2017 року [PERSON] склав розписку про те, що взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у готівковій формі у сумі 140 000,00 грн, які зобов`язався повернути у строк до 01 січня 2018 року. [PERSON] підтвердив, що готівкові кошти він отримав і цю розписку склав та написав власноручно (а.с.7). У судовому засіданні оглянуто оригінали розписок, які видав [PERSON] 08 грудня 2017 року та 24 грудня 2017 року. Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що [PERSON] є керівником та бенефіціарним власником Приватного підприємства «Формула-Авто» (а.с. 34-35). Відповідачем долучено до зустрічного позову взаєморозрахунок за документами оф. Київ (покупці) за серпень 2017 року, який не містить підписів (а.с. 39-45). Вислухавши відповідача, представників сторін, вивчивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з огляду на таке. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо вирішення вимоги про стягнення заборгованості за договором позики Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказала, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18). Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову, не спростував доводи про те, що він не отримував у борг спірні кошти 08 грудня 2017 року та 14 грудня 2017 року. Суд, детально дослідив зміст укладених у письмовій формі договорів позики (розписок) від 08 грудня 2017 року та від 14 грудня 2017 року, де зазначено, що [PERSON] при укладенні цих договорів взяв у борг у [PERSON] грошові кошти у готівковій формі у сумі 60 000,00 грн строком до 24 грудня 2017 року та у сумі 140 000,00 грн на строк до 01 січня 2018 року. Встановивши, що у кожному договорі чітко зазначено про те, що факт передачі коштів відбувся, суд дійшов висновку, що письмова форма вказаних договорів позики є доказом не лише факту укладення договорів, але й фактом передачі грошових сум позичальнику. Як встановлено ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як встановлено судом, кошти за договорами позики відповідачем не повернуті, про що свідчить наявність у позивача оригіналів розписок. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Правовий аналіз норм статей 525, 526, 611, 625 ЦК України свідчить про те, що боржник, який не виконав зобов`язання у повному обсязі за неможливості його виконання, не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбаченої статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, між сторонами існувало зобов`язання, яке є грошовим. Дане зобов`язання було простроченим, оскільки відповідач своєчасно його не виконав, борг позивачу не повернув, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст. 625 ЦК України. При визначенні розміру суми 3% річних, що стягується за період з 25 грудня 2017 року по 17 квітня 2020 року (згідно змісту позовних вимог), суд виходить із наступного розрахунку: 60 000,00 грн (сума боргу) х 3% : 365 (кількість днів у році) х 845 (кількість днів прострочення) = 4 165,60 грн. При визначенні розміру суми 3% річних, що стягується за період з 02 січня 2018 року по 17 квітня 2020 року (згідно змісту позовних вимог), суд виходить із наступного розрахунку: 140 000,00 грн (сума боргу) х 3% : 365 (кількість днів у році) х 837 (кількість днів прострочення) = 9 627,83 грн. Отже, позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає задоволенню у сумі 9 627,83 грн. При цьому суд не погоджується із розрахунком інфляційних втрат, що долучений позивачем до позову. Нарахування інфляційних витрат за період з 25 грудня 2017 року по 17 квітня 2020 року (згідно змісту позовних вимог) здійснюється за наступним розрахунком: 60 000,00 грн (сума боргу) х 1.159454 (середній індекс інфляції за весь період ) - 60 000,00 грн (сума боргу) = 9 567,21 грн. Нарахування інфляційних витрат за період з 02 січня 2018 року по 17 квітня 2020 року (згідно змісту позовних вимог) здійснюється за наступним розрахунком: 140 000,00 грн (сума боргу) х 1.159454 (середній індекс інфляції за весь період ) - 140 000,00 грн (сума боргу) = 22 323,49 грн. Виходячи з викладеного, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, у їх сукупності, детально дослідивши зміст договорів позики; встановивши, що відповідач не надав доказів повернення кредитору [PERSON] грошових коштів за договорами позики, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 08 грудня 2017 року у сумі 60 000,00 грн, 3% річних у розмірі 4 165,60 грн та інфляційних нарахувань у розмірі 9 567,21 грн, за договором позики від 14 грудня 2017 року у сумі 140 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 9 627,83 грн, інфляційних нарахувань у розмірі 22 323,49 грн. Щодо вирішення вимог про визнання договору позики недійсним Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Відповідач просив визнати договори позики, укладені 08 грудня 2017 року та від 14 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , недійсними на підставі статті 234 ЦК України, обґрунтовуючи свій позов тим, що вказані розписки були складені для забезпечення повернення коштів до каси підприємства ПП «Формула-Авто», які [PERSON] отримував від клієнтів на виконання обов`язків менеджера підприємства. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. За положеннями частин першої та другої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказала, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору з іншою особою з метою приховання майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому такий правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За правилами частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до вимог частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може гуртуватися на припущеннях. [PERSON] не довів фіктивність договорів позики від 08 грудня 2017 року та від 14 грудня 2017 року; не довів умислу [PERSON] на укладення саме фіктивного правочину. Крім того, факт виконання умов договору позикодавцем, факт передачі позичених коштів [PERSON] підтверджуються наведеними вище письмовими доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Таким чином, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно з частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. Позивач просив відшкодувати йому витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 15 500,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивач долучив договір про надання правової допомоги від 10 квітня 2020 року № 17 укладений між адвокатом Сірою А. В. та [PERSON] , за яким між сторонами досягнуто спільної згоди щодо виплати гонорару у розмірі 1000,00 грн погодинної ставки у 2020 році Крім того долучено договір про надання правничої допомоги № 04/10-21, укладеного 26 жовтня 2021 року між Адвокатським об`єднанням «Джі Ен ЕС Консалтинг» (далі - Виконавець), у особі Сірої А. В. та Осіповичем С. П., згідно мов якого АО «Джі Ен ЕС Консалтинг» приймає на себе зобов`язання забезпечити надання правничої допомоги [PERSON] (Клієнт). Згідно вказаного договору від імені Виконавця зобов`язання за цим договором мають право виконувати: адвокатка Грицаєнко О.П., адвокат Наконечний В.Л., адвокатка Сіра А.В. Пунктом 1.4 Договору від 26 жовтня 2021 року передбачено, що за необхідності, за ініціативою Виконавця можуть залучатись інші адвокати, фахівці у галузі права, помічники адвоката, які перебувають з Виконавцем у трудових чи договірних відносинах (адвокат Юзьків В.М.). У п. 4.3 Договору від 26 жовтня 2021 року сторони погодили, що вартість послуг за Договором розраховується, враховуючи погодинні ставки за роботу адвоката в 2020 році 1 000 грн за годину. Кожна не повна година роботи оплачується Клієнтом у розмірі вартості однієї повної години роботи за умови якщо робота виконувалася не менше тридцяти хвилин протягом такої години. Розміри індивідуальних погодинних ставок можуть переглядатися раз на рік з урахуванням індексу інфляції. На підтвердження витрат на правничу допомогу також долучено акти про надання послуг від 31 грудня 2021 року на суму 3 000,00 грн та від 24 лютого 2023 року № 24/02-2023-1А на суму 12 500,00 грн з детальним переліком правничої допомоги, що надавалася позивачу та обсягом витраченого часу; рахунки-фактури № 26/10-2021-1 від 26 жовтня 2021 року на суму 5 000,00 грн. квитанцію до прибуткового касового ордера № 4 від 17 квітня 2020 року на суму 3 000,00 грн., квитанцію АТ КБ ПРИВАТБАНК з кодом 9298-0457-0987-5001 від 28 лютого 2023 року на суму 7500,00 грн, виписки з рахунку АО "ДЖІ ЕН ЕС КОНСАЛТИНГ" за 01 листопада 2021 року та за період з 27 лютого 2023 року по 03 березня 2023 року. Адвокат Юзьків В.М. здійснював представництво позивача у вказаній справі на підставі ордеру на надання правничої допомоги, виданого адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально. В матеріалах справи відсутній договір про надання правничої допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Юзьків В.М. та відсутні докази, що адвокат Юзьків В.М. був залучений АО «Джі Ен ЕС Консалтинг» на підставі п. 1.4 Договору від 26 жовтня 2021 року. Таким чином, на переконання суду, відсутність договору про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Юзьків В.М. та доказів, що адвокат Юзьків В.М. був залучений АО «Джі Ен ЕС Консалтинг» на підставі п. 1.4 Договору, не дає суду підстав перевірити розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги. Відтак, суд приходить до висновку, що доведеними є витрати позивача на правничу допомогу, яка надавалися адвокатом Сірою А.В. в сумі 3000,00 грн. та адвокатом Наконечним В.Л. в сумі 4000,00 грн. Суд при вирішенні питання про розподіл (відшкодування) судових витрат враховує, що вказані витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір обґрунтований, приймаючи до уваги конкретні обставини справи. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже ураховуючи, що позов задоволений на 79 %, на відповідача слід покласти 79 % понесених позивачем судових витрат, що становить 2 459,11 грн - судового збору та 5 530,00 грн - витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial