Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач 16 квітня 2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 346\~499,23 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 50\~000,00 грн. моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Позов мотивований тим, що 02 вересня 2014 року близько 19 години 30 хвилин [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем Toyota Prado, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Набережній Заводській, з боку Річпорту в напрямку ж\\м Червоний Камінь, позаду автомобіля Audi А4, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , перетнув роздільну подвійну смугу, виїхав на полосу зустрічного руху та невірно оцінивши дорожню обстановку і не прийнявши заходів до уникнення дорожньо-транспортної пригоди, допустив зіткнення правою передньою частиною свого автомобіля з лівою стороною автомобіля Audi А4, під керуванням позивача. В результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, а належний позивачу автомобіль Audi А4, р/н [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. 23 березня 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12014040030000596 від 06 вересня 2014 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито на підставі ст. 284 ч. 2 п. 1 КПК України. Зазначеною ухвалою підтверджується винуватість [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, внаслідок якого позивачу була спричинена матеріальна та моральна шкода. Відповідно до висновку судового експерта автотоварознавця № 7394 від 30 березня 2020 року вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Audi А4, р/н [NUMBER] , внаслідок ДТП, яка відбулась 02 вересня 2014 року, станом цін на 17 березня 2020 року, становить 597\~502,55 грн.; ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані, станом цін на 17 березня 2020 року, становить 251\~003,32 грн. Станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як власника Toyota Prado, р/н [NUMBER] , не була застрахована. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП застрахована не була, вартість матеріального збитку, завданого внаслідок ДТП, що відбулась 02 вересня 2014 року, обчислюється за правилами відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, а саме: 597 502,55 грн. (ринкова вартість автомобіля Audi А4, р/н [NUMBER] , до ДТП) 251 003,32 грн. (ринкова вартість автомобіля Audi А4, р/н [NUMBER] , в пошкодженому стані) складає 346\~499,23 грн. та має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Окрім того, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано моральної шкоди, розмір якої позивач оцінює в 50\~000,00 грн. Внаслідок ДТП позивачу були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я строком понад 3 тижні. Спричинені тілесні ушкодження зруйнували звичний розпорядок життя позивача, через що він перебував у депресії, мав погіршення сну. Також внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль позивача, що позбавило позивача можливості використовувати його за призначенням. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 22694182), загальною площею 68,1 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м., що належить [PERSON] . Накладено арешт на автомобіль Mercedes-Benz 308DПЕ, реєстраційний номер [NUMBER] , 1999 р.в., що належить [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданні 24 грудня 2021 року ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підтовче провадження та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні позивач та його представник адвокат Тарасевич С.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі та про сили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, натоміть його представник адвокат Рева А.Л. позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши експерта, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та зібрані у справі докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] 02 вересня 2014 року, близько 19 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем Toyota Prado, реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по вул. Набережній Заводській, з боку Річпорту в напрямку ж\\м Червоний Камінь, в м. Дніпро, у крайній лівій смузі, у попутному напрямку з автомобілем Audi А4, р/н [NUMBER] , під керуванням потерпілого [PERSON] , який ігноруючи положення дорожньої розмітки 1.3 та п.п. 11.4 та 11.9 Правил дорожнього руху України, у районі е\\о № 213 виїхав на розділювальну подвійну смугу та зупинився на ній перед здійсненням маневру розвороту, пропускаючи автомобілі, які рухались у зустрічному напрямку. В цей час, [PERSON] , під час руху позаду автомобіля Audi А4, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не обрав усупереч п.п. 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху України безпечну швидкість у межах населеного пункту, яка б дозволила своєчасно вжити заходів до запобігання зіткнення з автомобілем Audi А4, грубо порушуючи вимоги дорожньої розмітки 1.3, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають чотири і більше смуг руху, яку перетинати забороняється, а також вимоги п.п. 11.4, 11.9 та 14.6 Правил дорожнього руху України, з метою здійснення маневру обгону, перетнув роздільну подвійну смугу, виїхав на полосу зустрічного руху та невірно оцінивши дорожню обстановку і не прийнявши заходів до уникнення дорожньо-транспортної пригоди, допустив зіткнення правою передньою частиною свого автомобіля з лівою стороною автомобіля Audi А4, під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпілому [PERSON] були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді гематоми в проекції акроміального відростку ліворуч, закритого косо-поперечного перелому присуставного відділу акроміального відростку лопатки ліворуч, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2021 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12014040030000596 від 06 вересня 2014 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито на підставі ст. 284 ч. 2 п. 1 КПК України. Цивільний позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] майнової та моральної шкоди залишено без розгляду (а.с. 9-10). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Власником автомобіля Audi А4, кузов № [NUMBER] , р/н [NUMBER] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] є [PERSON] (а.с. 150). Відповідно до висновку № 7394 судового експерта автотоварознавця по визначенню матеріального збитку КТЗ, складеного експертом автотоварознавцем Крутінь В.І. 30 березня 2020 року, вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Audi А4, р/н [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , [PERSON] , внаслідок ДТП, яка відбулась 02 вересня 2014 року, станом цін на 17 березня 2020 року, становить 597 502,55 грн.; ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані, станом цін на 17 березня 2020 року, становить 251 003,32 грн. (а.с. 17-55). З висновку експерта № 4477е від 18 листопада 2014 року вбачається, що виявлені у [PERSON] тілесні ушкодження відносяться до середнього ступеню тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день) (а.с. 58-60). 26 лютого 2016 року [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси, пов`язані з розпорядженням автомобілем Audi А4, кузов № [NUMBER] , належного йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , на підставі довіреності від 26 лютого 2016 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черняком С.М. за реєстровим № 249 (а.с. 164). У відповіді Територіального сервісного центру 2346 Регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області від 20 липня 2019 року зазначено, що автомобіль Audi А4, кузов № [NUMBER] , 27 вересня 2016 року не мав механічні пошкодження після значної ДТП. Вказаний автомобіль зареєстровано за [PERSON] на підставі договору № 000054 від 25 вересня 2016 року, що містив інформацію про вартість автомобіля 100\~000,00 грн. (а.с. 124-125). Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 000054 від 25 вересня 2016 року укладений між ФОП [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) (а.с. 124). Цивільно-правова відповідальність відповідача як власника автомобіля Toyota Prado, р/н [NUMBER] , на момент дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 ЦК України). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України). Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша та друга статті 1166 ЦК України). Стаття 1187 ЦК України регулює питання завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Згідно із частиною першою цієї статті джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, тобто завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (згідно із пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Статтею 1192 ЦК України встановлено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. В статті 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Відповідно до статті 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого, належить, зокрема, шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.1 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (пункт 30.2 статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Вирішуючи питання про відшкодування потерпілій особі різниці між фактичним розміром шкоди, завданої його транспортному засобу у ДТП, і страховою виплатою, яка підлягає виплаті потерпілому, Верховний Суд у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц зробив такий правовий висновок. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 25 листопада 2021 року в справі № 204/5314/18; від 22 лютого 2018 року в справі № 140/481/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 753/21303/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі № 525/1592/18, від 01 серпня 2018 року в справі №363/2222/16-ц, від 01 квітня 2020 року в справі №754/10777/15-ц. Суд враховує, що з висновку № 7394 від 30 березня 2020 року вбачається, що вартість матеріального збитку, станом цін на 17 березня 2020 року, складає 597 502,55 грн., а ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані, станом цін на 17 березня 2020 року, складає 251 003,32 грн. Таким чином, вартість відновлення значно перевищує вартість КТЗ та транспортний засіб вважається фізично знищеним. Відповідно до ст. 76 ЦПК України Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. За ч. 2 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З матеріалів справи вбачається, що пошкоджений транспортний засіб Audi А4, кузов № [NUMBER] , 27 вересня 2016 року був проданий без механічних пошкоджень після дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того за яку суму проданий вищезазначений автомобіль, як і не надано доказів на підтвердження проведення відновлювального ремонту транспортного засобу. Відповідно до п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерством юстиції України, Фондом державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395, економічна доцільність ремонту КТЗ (складової частини) принцип оцінки, який передбачає, що відновлювальний ремонт КТЗ (складника) є доцільним лише за умови, що вартість відновлювального ремонту КТЗ (складника) підвищує його ринкову вартість, проте не перевищує її. Згідно п. 7.17 Методики, якщо вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників розукомплектованого або аварійно пошкодженого КТЗ, перевищує його ринкову вартість без зазначених пошкоджень, то ринкова вартість такого КТЗ не розраховується. Відновлення такого КТЗ за принципом внеску є економічно недоцільним. Відповідно до п. 8.2.а Методики вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов: а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість, Свр ? С, де Свр вартість відновлювального ремонту, грн. Згідно п. 2.3 Глави І Розділу ІV Науково-методичних з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказ Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26 грудня 2012 року № 1950/5) на дослідження експерту надаються КТЗ та документація, що стосується його реєстрації, матеріали розслідування події, що призвела до матеріальної шкоди, а також документи, у яких зафіксовані інші вихідні дані, необхідні для вирішення поставленого питання. У разі потреби виклик зацікавлених осіб на технічний огляд КТЗ здійснюється замовником експертизи із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду (після їх узгодження з експертом). Разом з тим, у висновку № 7394 судового експерта від 30 березня 2020 року вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля Audi А4, р/н [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , та ринкова вартість автомобіля в пошкодженому стані, розраховані станом цін на 17 березня 2020 року, а не на момент ДТП, яка мала місце 02 вересня 2014 року, що суперечить п. 8.2.а Методики. Крім того, вказаний висновок складено 30 березня 2020 року, тоді як огляд пошкодженого транспортного засобу 24 лютого 2015 року, а тому даний висновок не може бути прийнятий судом в якості належного та допустимого доказу на підтвердження розміру збитків, завданих позивачу. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вартості матеріального збитку стороною позивача не надано. З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на користь позивача 346 499,23 грн. матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП є недоведеними та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення (ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікована 17 липня 1997 року). Достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є визнаний судом факт порушення права (справедлива сатисфакція потерпілій стороні, справи «Савула проти України», № 12868/05, рішення від 10 грудня 2009 року; «Войтенко проти України», № 18966/02, рішення від 29 червня 2004 року) Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Враховуючи, що внаслідок ДТП позивачу були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які потягли за собою порушення звичайного способу життя позивача, втрату нормальних життєвих зв`язків, фізичний біль та страждання, що викликало необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а також те, що у вказаній ДТП було пошкоджено належний позивачу транспортний засіб, з урахуванням принципів розумності і справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20\~000,00 грн., що є достатнім для розумного відшкодування позивачу завданої моральної шкоди і не призводить, в свою чергу, до збагачення при встановлених обставинах, напроти становить достатню справедливу форму відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. п. 2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», його позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 22,90 грн., а також слід стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial