Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишна оселя 17/31А» (далі - ОСББ «Затишна оселя 17/31А»), адвоката Прилепи Руслана Анатолійовича про визнання недійсним договору про надання правової допомоги. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа №752/3599/20 за позовом ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до нього про стягнення боргу за надані житлово-комунальні послуги та за його зустрічним позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишна оселя 17/31А» про визнання недійсними рішень загальних зборів, оформлене протоколом від 11.11.2018 пункти №1,2,3. На підтвердження повноважень на підписання первісного позову надано ордер на надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 02.05.2019 №1905/02 та довіреність від 02.05.2019. Договір про надання правової допомоги підписав член правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» [PERSON] , обраний на загальних зборах, що відбулись 30.09.2018 та оформлене протоколом від 15.10.2018 пункт №3. Рішенням Господарського суду м. Києва від 27.08.2021 по справі №910/1758/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021 скасовано рішення загальних зборів ОСББ «Затишна оселя 17/31А» про обрання [PERSON] членом правління, що відбулись 30.09.2018 та оформлене протоколом від 15.10.2018 пункт №3. Таким чином, [PERSON] не мав повноважень на підписання договору про надання правової допомоги з адвокатом Прилепою Р.А. від 02.05.2019 та на видачу йому довіреності від 02.05.2019, оскільки рішення про його обрання членом правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» є недійсним з моменту його прийняття. Таким чином, адвокат Прилепа Р.А. не мав повноважень на підписання позовної заяви від імені ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до нього про стягнення боргу, а відтак було порушено право позивача на справедливий суд. Статутом ОСББ «Затишна оселя 17/31А» встановлено, що без доручення від імені об`єднання може діяти голова правління, а у разі відсутності голови правління його обов`язки виконує заступник. [PERSON] не призначався на посаду заступника голови правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А». Просив суд: визнати недійсним договір про надання правової допомоги від 02.05.2019 №1905/02, укладений між адвокатом Прилепою Русланом Анатолійовичем та ОСББ «Затишна оселя 17/31А»; стягнути з відповідача судові витрати. Позивач [PERSON] підтримав заявлений позов. Представник відповідача адвокат Капалкіна І.О. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору. [PERSON] є учасником справи, де з нього стягується заборгованість за житлово-комунальні послуги на користь ОСББ «Затишна оселя 17/31А», а звернення до суду з цим позовом - це намагання відтермінувати розгляд справи, де він є відповідачем. Термін дії договору, який оспорює позивач, вже закінчився. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Відповідачі своїм правом на подачу відзиву не скористалися. 07.10.2022 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Пунктами 12, 16 Статуту ОСББ «Затишна оселя 17/31А» встановлено, що виконавчим органом об`єднання є правління. Правління обирає зі свого складу голову правління та його заступника. На виконання своїх повноважень голова правління діє без доручення від імені об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори і вчиняє інші правочини відповідно до рішень правління. У разі відсутності голови правління його обов`язки виконує заступник. 15.10.2018 [PERSON] було обрано членом правління ОСББ «Затишна оселя 17/31А» (п.3 протоколу загальних зборів від 15.10.2018). 02.05.2019 між, від імені якого діяв [PERSON] , та адвокатом Прилепою Русланом Анатолійовичем був укладений договір про надання правової допомоги №1905/02, на підставі якого був оформлений ордер. 18.02.2020 адвокат Прилепа Руслан Анатолійович, діючи від імені та в інтересах ОСББ «Затишна оселя 17/31А», склав та підписав позовну заяву до [PERSON] про стягнення боргу за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 17992,81 грн. 18.02.2020 Голосіївським районним судом міста Києва було відкрито провадження у справі за позовом ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до [PERSON] про стягнення боргу за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 17992,81 грн. та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27.08.2021 Господарський суд м. Києва ухвалив рішення по справі №910/1758/21, яке було залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2021, яким визнав недійсним і скасував п.3 рішення загальних зборів ОСББ «Затишна оселя 17/31А» про обрання [PERSON] членом правління, що відбулись 30.09.2018 та оформлене протоколом від 15.10.2018 пункт №3. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені в ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Пункт 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину. Оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа, тобто така особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Суд вважає незмістовними доводи представника відповідача, яка заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору, а термін дії цього договору вже закінчився. Суд відзначає, що позивач дійсно не є стороною договору, який він оспорює, проте він є заінтересованою особою, яка вважає, що має конкретний інтерес в оспорюваному договорі, а тому з урахуванням приписів ст. 4 ЦПК України має право на звернення до суду. Крім того, сплив строку дії договору також не є підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки закінчення строку дії договору не може позбавити сторону договору або іншу заінтересовану особу в зверненні до суду у майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення. Щодо доводів позивача, якими він обґрунтував свої вимоги, суд відзначає наступне. Позивач [PERSON] , вважаючи порушеним своє право на справедливий суд, звернувся з позовом у цій справі про визнання недійсними договору про надання правової допомоги від 02.05.2019 №1905/02, укладений між адвокатом Прилепою Русланом Анатолійовичем та ОСББ «Затишна оселя 17/31А», стороною якого він не є. Зазначив, зокрема, що [PERSON] не мав повноважень на підписання договору про надання правової допомоги з адвокатом Прилепою Р.А. від 02.05.2019 та на видачу йому довіреності від 02.05.2019, таким чином, адвокат не мав повноважень на підписання позовної заяви від імені ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до [PERSON] про стягнення боргу, а відтак було порушено право позивача на справедливий суд. За таких обставин договір про надання правової допомоги від 02.05.2019 має бути визнаний недійсним у судовому порядку. У цій справі позов про визнання недійсним договору про надання правової допомоги подала особа, яка не була стороною цього договору, тобто заінтересована особа. При цьому суд враховує позицію Об`єднаної палати Верховного Суду, яка у постанові від 16.10.2020 по справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Суд відзначає, що позивач зазначив, що оспорюваний ним договір про надання правової допомоги порушує його право на справедливий суд під час розгляду цивільної справи №752/3599/20 за позовом ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до нього про стягнення боргу за надані житлово-комунальні послуги та за його зустрічним позовом до ОСББ «Затишна оселя 17/31А» про визнання недійсними рішень загальних зборів, оформлене протоколом від 11.11.2018 пункти №1,2,3. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основними складовими права на справедливий суд є: право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права (справа «Bellet v. France»); принцип юридичної визначеності (справи «Науменко проти України», «Полтораченко проти України», «Трегубенко проти України»); незалежність та безсторонність судової влади (справа «Pullar v. United Kingdom», «Совтрансавто-Холдинг проти України») право на розгляд справи судом у розумні строки (справі «Странніков проти України», «Науменко проти України»). Таким чином, судом не було встановлено, яким чином оспорюваний [PERSON] договір про надання правової допомоги від 19.05.2020 порушує його права та законні інтереси, суд, перевіривши доводи позивача та докази, якими він обґрунтовує свої вимоги, встановив відсутність підстав для правового захисту позивача, зокрема, його права на справедливий суд під час розгляду справи №752/3599/20 за позовом ОСББ «Затишна оселя 17/31А» до нього про стягнення боргу за надані житлово-комунальні послуги. За таких обставин, відсутність порушеного права позивача є підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки суд відмовив у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed