Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом посилаючись на ті обставини, що 15.06.2020 року між ним і [PERSON] договір купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] , за умовами якого [PERSON] продає та передає йому, а він в свою чергу покупає та приймає в нього 1/5 частину зазначеного вище житлового будинку. Водночас сторонами угоди було досягнуто домовленості, що ціню за яку здійснюється продаж є 34000 грн. На підтвердження укладення згаданої угоди [PERSON] було надано відповідну розписку, а на виконання самих умов укладеного договору останній в цей же день передав йому оригінали правовстановлюючих документів, технічний паспорт на будинок, ключі від нього і звільнив його. Окрім того, [PERSON] зобов`язався в строк до 15.07.2020 року укласти та посвідчити у нотаріуса договір купівлі-продажу майна. При цьому, відзначено, що відповідач [PERSON] є власником згаданої частини житлового будинку, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2017 року на підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07.07.2017 року у справі № 503/142/17. В подальшому позивач відзначає, що неодноразово телефонував [PERSON] з питання щодо погодження з ним конкретної дати для укладення договору купівлі-продажу майна у нотаріуса, однак останній на його дзвінки не реагував та ухилявся від даної дії. Позивач вважає, що з його сторони були виконані у повному обсязі усі зобов`язання щодо виконання укладеної угоди купівлі-продажу, а саме ним передано кошти [PERSON] , а останній в свою чергу частково виконав свої зобов`язання, а саме передав документи на будинок, ключі від нього і звільнив його. Проте [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Позивач зазначає, що всилився в будинок, користується ним, але не має можливості належним чином оформити договір купівлі-продажу укладений із [PERSON] . У зв`язку з чим позивач для захисту своїх порушених прав пред`явив до відповідача відповідний позов шляхом подачі до суду позовної заяви, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , а також визнати за ним право власності на 1/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача [PERSON] понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви. 29.12.2022 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження, а також витребувано від органу ДРАЦС відомості, які мають значення для процесу розгляду даної справи. 26.01.2023 року ухвалою суду відмовлено у прийнятті визнання відповідачем пред`явленого до нього позову, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені ним позовні вимоги в повному обсягу та просив задовольнити їх з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення заявленого позивачем позову і підтвердив обставину укладення з позивачем договору купівлі продажу частини житлового будинку та надання ним розписки про отримання від позивача грошових коштів саме за продаж йому частини житлового будинку. При цьому, просив суд взяти до уваги, що не згоден з твердженням наведеним позивачем у змісті своєї позовної заяви стосовно тієї обставини, що не реагував на телефонні дзвінки позивача [PERSON] зазначивши, що при отриманні дзвінка прийняв би його, але ним під час пожежі було втрачено майно, зокрема мобільний телефон, тому пов`язує не прийняття телефонних дзвінків, якщо такі були, саме з втратою свого телефону. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. 07.07.2017 року Кодимським районним судом Одеської області у справі № 503/142/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майнобуло ухвалено рішення про задоволення в повному обсязі позову, яким визнано таким, що відбувся та дійсним укладений 10.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу 1/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , та визнано за [PERSON] право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] . Дане рішення суду набрало законної сили 18.07.2017 року, про що свідчить відповідна відмітка зроблена на його копії. 30.08.2017 року державним реєстратором Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області Петриком В.Д. було здійснено державну реєстрацію права власності на 1/5 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , згідно вище вказаного рішення суду. Про що свідчить копія відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2017 року за № 96350030. При цьому, суд відзначає ту обставину, що згідно змісту згаданого витягу з ДРРП при здійсненні державної реєстрації у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно були внесенні відомості про ім`я нового власника, як [PERSON] , а не [PERSON] , як зазначено у змісті самого рішення Кодимського районного суду Одеської області від 07.07.2017 року у справі № 503/142/17. Водночас із цим суд також звертає, що у графі витягу, де було неправильно зазначено частину ім`я власника - [PERSON] наявні відомості про паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області 12.09.2011 року, що повністю відповідає реквізитам копії паспорта відповідача [PERSON] наявній в матеріалах справи. Згідно змісту копії технічного паспорту складеного 17.08.2017 року КП «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації» на об`єкт нерухомого майна розташований за адресою: [ADDRESS] , його співвласниками є [PERSON] (розмір частки власності 1/5); [PERSON] (розмір частки власності 17/100); [PERSON] (розмір частки власності 21/100); [PERSON] (розмір частки власності 3/40); [PERSON] (3/100). В матеріалах справи відсутні відомості Державний реєстр речових прав щодо об`єкта нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] станом на 15.06.2020 року або на час подання позовної заяви до суду. Тому в суду відсутня можливість перевірити відповідність даних про співвласників даного об`єкта нерухомого майна та про їх коло. Зокрема відповідність його зазначеному в технічному паспорті на цей об`єкт. Крім того, внаслідок зазначеного в суду також відсутня можливість перевірити наявність/відсутність обтяжень (заборон на відчуження, арешту) щодо самого даного об`єкта нерухомого майна. В свою чергу матеріали справи не містять в собі відомостей з Державний реєстру речових прав щодо самої особи [PERSON] , а саме стосовно наявність/відсутність обтяжень (заборон на відчуження, арешту) нерухомого майна власником якого є останній. Водночас суд звертає увагу на ту обставину, що згідно відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] було здійснено на особу [PERSON] . Тому не виключається можливість того, що навіть за умови відсутності у реєстрі обтяжень (заборон на відчуження, арешту) щодо 1/5 частини житлового будинку право на яке є предметом спору у даній справі, то може існувати загальна заборона на відчуження нерухомого майна належного на праві власності саме [PERSON] , відомості про які не будуть відображені щодо права [PERSON] на об`єкт, який є предметом спору у даній справі - 1/5 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , внаслідок помилки в написанні прізвища останнього при здійсненні державної реєстрації. Згідно положень пунктів 3-4 ч.5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. У зв`язку з чим судом під час судового засідання обом сторонам, але насамперед позивачу, який має довести доказами обґрунтованість заявленого ним позову (ч.1 ст. 81 ЦПК України), було здійснено роз`яснення можливість з`явлення клопотання суду про відкладення судового розгляду з метою надання суду додаткових доказів щодо наявність/відсутність обтяжень (заборон на відчуження, арешту) нерухомого майна як того право власності на яке є предметом спору у даній справі власником якого є останній, а також кола інших його співвласників, так і щодо наявності/відсутності загального обтяження нерухомого майна належного саме відповідачу [PERSON] . Водночас роз`яснено, що здобути докази у вигляді відповідних витягів з Державного реєстру речових прав можливо самостійно з використанням відповідного сервісу «Он-лайн будинок юстиції» Кабінету електронних сервісів Мін`юсту або звернувшись для цього до нотаріусів, адвокатів чи центру надання адміністративних послуг (ЦНАП). При цьому, судом було роз`яснено для перевірки яких саме обставин, які мають значення для розгляду даної справи, потрібні відповідні докази, а також роз`яснено положення ч.4 ст. 12 ЦПК України про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Крім того, відзначено, що у відповідності до положень ч.2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а саме суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однак, ні позивач [PERSON] ні відповідач [PERSON] не виявили бажання скористатися відповідною процесуальною можливістю та просили суд здійснити розгляд даної справи на підставі доказів наявних в матеріалах справи. [PERSON] було складено у простій письмовій формі розписку датовану 15.06.2020 року, згідно змісту якої ним від [PERSON] було отримано грошову суму в розмірі 34000 грн за продаж житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] (тобто в цілому). Однак при цьому, на уточнююче запитання суду в судовому засіданні, відповідач [PERSON] визнав ту обставину, що дійсно зазначену розписку було складено ним, а самі грошові кошти за цією розпискою були отримані ним саме за продаж позивачу [PERSON] належної йому 1/5 частини житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Суд відзначає ту обставину, що дата складення зазначеної вище розписки [PERSON] , з якою позивач в своєму позові пов`язує дату самого укладення між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу частини житлового будинку, - 15.06.2020 року, але при цьому у змісті цієї розписки адресу об`єкта нерухомого майна, який був предметом договору купівлі-продажу, вказано «Подільського р-ну», хоча станом на 15.06.2020 року м. Кодима була адміністративним центром Кодимського району Одеської області, який тоді існував. Водночас із цим Кодимський район в Одеській області було ліквідовано та утворено Подільський район (з адміністративним центром у місті Подільськ) у складі територій Ананьївської міської, Балтської міської, Долинської сільської, Зеленогірської селищної, Кодимської міської, Куяльницької сільської, Любашівської селищної, Окнянської селищної, Піщанської сільської, Подільської міської, Савранської селищної, Слобідської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, на підставі постанови Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 р. № 807-ІХ. При цьому, матеріали справи не містять в собі відомостей про те, що відповідач [PERSON] , до укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку з позивачем [PERSON] , виконав вимоги ч.2 ст. 362 ЦК України, згідно якої продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Суд звернув увагу на ту обставину, що сторони - позивач [PERSON] відповідач [PERSON] з`являлися до суду в день проведення підготовчого засідання у даній справі, що підтверджують особисто подані ними до канцелярії суду письмові заяви від 26.01.2023 року, а також безпосередньо з`явились в саме судове засідання для розгляду справи 23.02.2023 року. З огляду на зазначене та на підставі положень пункту 2 ч.5 ст. 12 ЦПК України (сприяння врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами) судом в судовому засіданні у сторін було з`ясовано про те, чому вони з`являючись вже принаймні двічі разом до суду не мають можливості разом звернутись до нотаріуса, зокрема тих, які знаходяться в м. Кодима, для укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини житлового будинку. За результатом чого судом було встановлено, як з пояснень позивача [PERSON] так і відповідача [PERSON] , що дійсною причиною неможливості укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частини житлового будинку шляхом звернення до нотаріуса є не ухилення відповідача від укладення угоди у нотаріуса, зазначене позивачем [PERSON] у змісті своєї позовної заяви в обґрунтування пред`явленого позову, а відсутність у сторін грошових коштів на оплату послуг нотаріуса з оформлення угоди. Нормативно-правове застосування: Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Частина третя статті 334 ЦК України передбачає, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Висновки суду - щодо наявності у відповідача самого права власності на частку нерухомого майна з приводу якого поданий позов: Згідно третього абзацу ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до абзацу першого ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Таким чином право власності на житловий будинок підлягає державній реєстрації. 30.08.2017 року державним реєстратором Сербівської сільської ради Кодимського району Одеської області Петриком В.Д. було здійснено державну реєстрацію права власності на 1/5 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] , згідно вище рішенняКодимського районного суду Одеської області від 07.07.2017 року у справі № 503/142/17, яким саме за [PERSON] було визнано право власності на відповідну частку, про що як вже зазначалося свідчить копія відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2017 року за № 96350030. В свою чергу саме невірне зазначення державним реєстратором прізвища власника « [PERSON] », а не « [PERSON] » суд сприймає виключно як допущену технічну описку, оскільки сукупність відомостей про особу за якою було визнано право власності у рішенні суду від 07.07.2017 року у справі № 503/142/17 - за [PERSON] та зазначення у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2017 року за № 96350030 реквізитів саме паспорту громадянина України яким був документований саме [PERSON] - серії [NUMBER] виданий Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області 12.09.2011 року на думку суд однозначно вказує саме на факт допущення технічної описки та жодним чином не ставить під сумнів ту обставину, що власником відповідної частки нерухомого майна є саме [PERSON] , прізвище якого помилково зазначено при здійсненні державної реєстрації його права власності як « [PERSON] ». Водночас абзаців першого і другого ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV передбачає, що у разі допущення технічної помилки (граматичної описки, друкарської, арифметичної чи іншої помилки) під час внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав державний реєстратор самостійно виправляє таку помилку, за умови що документи за результатом розгляду заяви заявнику не видавалися. У разі якщо після отримання заявником документів за результатами розгляду заяви виявлено технічну помилку, допущену під час внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права, обтяження речових прав, зокрема помилку у відомостях про суб`єкта речового права, обтяження, відомостях про речове право, обтяження, відомостях про нерухоме майно, у тому числі його технічних характеристиках, або якщо відбулося виправлення такої помилки в документах, що подавалися для державної реєстрації прав, або відбулася зміна адреси об`єкта нерухомого майна, такі помилки, відомості виправляються державним реєстратором на підставі заяви особи, відомості про речові права, обтяження речових прав якої містять таку помилку, відомості, а у випадку, передбаченому пунктом 2 частини сьомої статті 37 цього Закону, - посадовою особою Міністерства юстиції України, його територіальних органів або на підставі рішення Міністерства юстиції України, його територіальних органів - державним реєстратором, яким допущено технічну помилку. У зв`язку з чим суд вважає, що зазначена технічна описка в написанні прізвища відповідача не впливає на правильність вирішення даної справи та може бути виправлена в позасудовому порядку. - щодо потреби участі іншого(-их) співвласника(ів) нерухомого майна з приводу якого сторонами укладалася угода: Та обставина, що предметом договору була 1/5 частина житлового будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , об`єктивно свідчить про ту обставину, що існує принаймні хоча б один власник, якому на праві власності належать інші 4/5 частина зазначеного житлового будинку з надвірними спорудами. Згідно ч.1 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Технічний паспорт на згаданий вище об`єкт не рухомого майна не є належним документом обставин того хто саме був співвласником(-ами) інших 4/5 частин цього об`єкта не рухомого майна як станом на 15.06.2020 року так і на час вже розгляду даної справи в суді. Тому суд не вважає доведеною ту обставину, що фізичні особи зазначені у технічному паспорті складеному КП «Кодимське районне бюро технічної інвентаризації» 17.08.2017 року на об`єкт нерухомого майна розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме [PERSON] (розмір частки власності 17/100); [PERSON] (розмір частки власності 21/100); [PERSON] (розмір частки власності 3/40); [PERSON] (3/100) дійсно були іншими співвласниками цього нерухомого майна станом на 15.06.2020 року та на час вже розгляду даної справи в суді. В свою чергу, відповідно до вимог ч.2 ст. 362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Згідно положень першого речення ч.1 ст. 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Суд вважає, що рішення у даній справі впливає на права іншого(-их) співвласника(-ів) об`єкта нерухомого майна розташований за адресою: [ADDRESS] щодо відповідача [PERSON] , який згідно вимог ч.2 ст. 362 ЦК України мав обов`язок повідомити їх про намір продати свою частку. Таким чином суд вважає, що залучення іншого(-их) співвласника(-ів) об`єкта нерухомого майна розташований за адресою: [ADDRESS] є виправданим принаймні як третіх осіб, які не заявляють вимог самостійних щодо предмета спору. Суд зауважує, що ч.4 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Однак, за умов того, що договір купівлі-продажу до теперішнього часу не визнана дійсною, то суд не вважає допустимим те, що у випадку визнання судом відповідного правочину дійсним, при розгляді справи без залучення згаданих осіб до участі у ній, то ці особи як інший(-і) співвласник(-и) матимуть можливість належним чином захистити свої права виключно в спосіб передбачений ч.4 ст. 362 ЦК України. Так як у випадку їх залучення і участі у справі та за умов не набрання рішенням законної сили може бути попереджене саме порушення прав таких співвласника(-ів) та як наслідок взагалі у необхідності застосування ними положень ч.4 ст. 362 ЦК України, зокрема в порядку позасудового вирішення питання відчуження частини нерухомого майна. В свою чергу суд був позбавлений можливості залучити іншого(-их) співвласника(-ів) об`єкта нерухомого майна розташований за адресою: [ADDRESS] через відсутність належних доказів про іншого(-их) співвласника(-ів) зазначеного майна, зокрема через їх відсутність у справі та відсутність у самих сторін бажання скористатися роз`ясненими їм, судом під час судового засідання, прав щодо можливості і порядку подання до суду належних доказів - витягів з Державного реєстру речових прав. Водночас суд під час провадження у справах цивільного судочинства не зобов`язаний займатися розшуком учасників справи, в тому числі третіх осіб, окрім випадку передбаченого ч.1 ст. 132 ЦПК України (розшук відповідача в справах за позовами про стягнення аліментів або про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи). - щодо обґрунтованості основної позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним: Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Такий правовий висновок зазначений в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 363/230/18 (провадження № 61-8511св19). Суд встановив, що позивач не довів наявності усіх умов, передбачених статтею 220 ЦК України, зокрема факту ухилення відповідача від укладення договору, оскільки встановлена судом під час судового розгляду відсутність у сторін - позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] грошових коштів на оплату послуг нотаріуса з оформлення угоди не є проявом ухилення від посвідчення правочину та обставиною, яка підтверджує втрату такої можливості, а відтак і підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Водночас ухилення відповідача від укладення угоди у нотаріуса шляхом ігнорування його телефонних дзвінків з метою узгодження конкретної дати їх явки до нотаріуса для оформлення договору купівлі продажу, зазначена позивачем [PERSON] у змісті своєї позовної заяви в обґрунтування пред`явленого позову, не знайшла свого доказового підтвердженні жодними доказами (роздруківками скриншотів/фотознімку журналу виклику з мобільного телефону; роздруківкою про дзвінки за відомостями оператора мобільного зв`язку, можливо в порядку витребування доказів судом за відповідним клопотанням позивача; тощо), а в судовому засіданні це твердження позивача [PERSON] відповідачем [PERSON] взагалі заперечувалось посиланням на втрату мобільного телефону при пожежі, хоча доказів останньої відповідач також суду не надав. Однак, суд вважає, що насамперед саме позивач мав суду надати докази на підтвердження існування обставин на які він посилається в обґрунтування свого позову. Крім того, істотним для вирішення спору є те, що матеріали справи не містять відомостей, що підтверджують відсутність будь-яких обтяжень, застосованих щодо спірного нерухомого майна. Такий правовий висновок зазначений в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 363/230/18 (провадження № 61-8511св19). Ураховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов в частині про визнання договору купівлі-продажу дійсним є необґрунтований, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню в цій частині. - щодо похідної позовної вимоги про визнання права власності на нерухоме майно (його частку): Позовна вимога позивача про визнання права власності на нерухоме майно (його частку) є похідною вимогою від основної позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, у зв`язку з чим не підлягає окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги. Тому в цій частині позову також необхідно відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ураховуючи вищевикладене суд вважає, що пред`явлений позивачем до відповідачів позов є необґрунтований, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed