Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

06 вересня 2021\~року до суду звернувся позивач із позовом в якому просив з урахуванням уточнень рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 1286251 від 01.04.2013 12:40:40, приватний нотаріус ДМНО Стаднік Ірина Леонідівна та скасувати право власності №28009372 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо [PERSON] . Витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] об`єкт нерухомого майна квартиру загальною площею 55 кв.м., житловою площею 28,8 кв.м., яка складається з 2 житлових кімнат, кухні, ванни, вбиральні, коридору, вбудованої шафи та розташована за адресою [ADDRESS] . Стислий виклад позиції позивача. Він разом з його матір`ю володів квартирою [ADDRESS] . Після смерті матері він став одноосібним власником квартири. Проте 18 червня 2021 року після звільнення з ВК89 він дізнався, що квартира належить [PERSON] . В подальшому він дізнався, що 14.02.2013 року була зареєстрована від його імені довіреність на ім`я [PERSON] та 01.04.2013 на підставі цієї довіреності спірна квартира була продана відповідачу. Таким чином належне йому майно вибуло з його володіння поза його волею. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Виклад позиції третьої особи Міністерства закордонних справ. За результатами перевірки реєстру для реєстрації нотаріальних дій Генерального консульства в Мюнхені за 2012 рік, факту посвідчення 20.07.2012 довіреності [PERSON] про надання повноважень громадянину [PERSON] не встановлено За реєстраційним номером 736 було вчинено іншу нотаріальну дію 18.04.2012 р. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії вчинені в рамках даної справи. 01 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 07 лютого 2022 року надійшли пояснення представника третьої особи Міністерства закордонних справ. 17 березня 2022 року постановлено ухвалу про витребування доказів. 26 вересня 2022 року ухвалою суду відмовлено представнику позивача у прийнятті заяви про уточнення позовних вимог шляхом зміни предмета і підстав позову. 29 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено цивільну справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив. Третя особа приватний нотаріус ДМНО Стаднік І.Л. та представник Міністерства закордонних справ надали заяви про розгляд справи без їх участі. [PERSON] у судове засідання не з`явився про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини не явки не повідомив. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17 листопада 1998 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки начальника КЖЕП №25 №231/13 від 15.02.2013 на момент смерті [PERSON] [INFO] в квартирі [ADDRESS] була зареєстрована померла та її син [PERSON] . Згідно відповіді КП ДМБТІ ДМР №7498 від 17.06.2021 станом на 31.12.2012 право власності на частину спірної квартири зареєстроване за [PERSON] . Судом витребувано у приватного нотаріуса ДМНО Стаднік І.Л. належним чином засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 01.04.2013 з якої встановлене таке. 26 лютого 2013 року укладено договір купівлі продажу спірної квартири між [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 20.07.2012 консулом Генерального консульства України в м. Мюнхені за реєстровим №736/2012 та [PERSON] . Як вбачається з відповіді Міністерства закордонних справ №721/17-636-114 від 11 липня 2022 року за результатами перевірки реєстру для реєстрації нотаріальних дій Генерального консульства в Мюнхені за 2012 рік, факту посвідчення 20.07.2012 довіреності [PERSON] про надання повноважень громадянину [PERSON] не встановлено. За реєстраційним номером 736 було вчинено іншу нотаріальну дію 18.04.2012 р. Згідно оскаржуваного договору від 01 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л. за номером 654, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . У п.4.3 договору вказано про те, що купівля квартири проводиться за згодою дружини покупця [PERSON] . В матеріалах нотаріальної справи міститься копія заяви [PERSON] , [INFO] за змістом якої, остання дає згоду чоловіку [PERSON] , з яким вони перебувають в зареєстрованому шлюбі, купити квартиру [ADDRESS] . Також [PERSON] стверджує, що договір купівлі-продажу, укладається її чоловіком в інтересах їхньої сім`ї і на попередньо обумовлених умовах, укладення договору відповідає спільному волевиявленню. Також у вказаній справі містяться копії паспортів громадянина України [PERSON] у якому міститься відмітка про укладення шлюбу з [PERSON] . Право власності, згідно оскаржуваних договорів зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 26.02.2013 №223517, рішення №583716 від 26.02.2013 за [PERSON] ; 01.04.2013 №510882, рішення №1286251 від 01.04.2013 за [PERSON] . Норми права застосовані судом. За приписами ч.1 ст.216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.387 ЦПК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. За приписами ч.1 ст.388 ЦПК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У постановах від 05.12.2018 у справі №522/2201/15-ц, від 15.05.2019 у справі №522/7636/14-ц Велика Палата\~Верховного суду погодилася із висновком Верховного Суду України, сформульованим у постанові від 17.02.2016 (провадження № 6-2407цс15) за яким віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою\~статті 388 ЦК України. У вказаних постановах Велика Палата\~Верховного суду\~також погодилася із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17.12.2014 (провадження № 6-140цс14) за яким, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). У відповідності до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 501/2211/18 від 24.03.2021). У відповідності\~до\~ст.13\~ЦПК\~України\~суд розглядає\~справи\~не\~інакше як\~за\~зверненням\~особи,\~поданим\~відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в\~межах\~заявлених нею\~вимог\~і\~на підставі\~доказів,\~поданих\~учасниками\~справи або\~витребуваних\~судом\~у передбачених\~цим\~Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За приписами п.2 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема повне ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін. У відповідності до ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача (ч.1). Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч.3). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.\~Натомість,\~встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Викладений висновок сформований у пунктах 40, 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.04.2021 у справі №707/2-1006/2011 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження №14-178цс18), від 21.11.2018 у справі №127/93/17-ц (провадження №14-392цс18), від 12.12.2018 у справі №570/3439/16-ц (провадження №14-512цс18), від 12.12.2018 у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18), від 05.05.2019 у справі №554/10058/17 (провадження №14-20цс19). Відповідно до ст.25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність\~фізичної\~особи\~виникає у\~момент\~її\~народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Висновки суду. Враховуючи, що за правовідносинами у даній справі, між власником і володільцем майна немає договірних відносин належним та ефективним способом захисту прав позивача є пред`явлення віндикаційного позову. Згідно вимог закону та наведених висновків Верховного Суду віндикаційний позов має бути заявлений до особи, яка є останнім набувачем майна. Як вбачається із п.4.3 договору від 01.04.2013, реєстраційний номер 654, укладеним із [PERSON] , заяви [PERSON] , зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, останнім набувачем спірної квартири, окрім титульного власника [PERSON] є також і його дружина [PERSON] . Позивачу було про це відомо, адже відповідні докази містяться в матеріалах справи (були долучені ще 19.04.2022). Клопотань щодо залучення до участі у справі [PERSON] як співвідповідача позивач не заявляв. За вказаними висновками Верховного Суду вбачається однозначним, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові. При цьому [PERSON] , яка є співвласником спірної квартири має право як заперечувати проти позову [PERSON] в цілому, так і наводити докази щодо її розміру частки у спірному майні (власність на квартиру є спільною сумісною). Тому даний позов не може бути задоволено й частково. Є безсумнівним, що [PERSON] не можна позбавити власності у судовому спорі, у якому вона не була відповідачем та не мала можливості захистити себе. При цьому, вона мала бути залучено до участі у справі у статусі саме співвідповідача, а не у статусі третьої особи. Суд має зберігати об`єктивність і неупередженість та не міг пропонувати чи натякати позивачу про необхідність залучення конкретного відповідача до участі у справі. Крім того, докази судом були досліджені вже під час розгляду справи по суті. За обставин, що підставою для відмови у позові є невірне визначення кола відповідачів, суд вважає за неможливе встановлення інших обставин даного спору, оскільки такі обставини можуть використовуватися як преюдиція у спорі позивача до належних відповідачів, що може порушити права [PERSON] . Відтак, суд обмежується встановленням обставин, які стосуються наведених вище висновків, аналогічно як зроблено судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі №707/2-1006/2011.

Outcome: dismissed