Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] в особі свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. Позовні вимог обґрунтовані тим, що у період з 17.08.2002 року по 19.05.2009 року перебував у шлюбі з [PERSON] . Фактично з травня 2006 року шлюбні відносини між ними були припинені. В період шлюбу 29.05.2004 року ним була придбана на підставі договору купівлі-продажу однокімнатна квартира [ADDRESS] вартістю 44201 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору було еквівалентно 8300 доларів США. Частину вартості даної квартири, а саме 10 відсотків - 830 доларів США було сплачено з особистих коштів його матері [PERSON] . Іншу частину коштів було отримано в іпотечний кредит. Так, між ним і ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2004/840-К/658 від 29.05.2004 року, згідно з умовами якого йому був наданий кредит у сумі 7470 доларів США строком на 180 місяців. Відповідно до умов договору сума щомісячного платежу склала 85 доларів 89 центів США, яку він сплачував із власного доходу. Також його мати [PERSON] здійснювала частину платежів зі своїх особистих коштів у його інтересах. Отже, платежі за кредитним договором сплачувалися з особистих коштів його та його матері. Відповідач зі свого боку не приймала участі у здійсненні платежів за кредитним договором. З травня 2006 року і до офіційного розірвання шлюбу 19.05.2009 року вони з відповідачем не мали шлюбних відносин, проживали окремо. Більша частина оплати за кредитним договором була здійснена після припинення шлюбних відносин. 08.05.2013 року ним було достроково повністю погашено кредит за квартиру та припинено іпотеку. Таким чином позивач вважає, що вищевказана квартира є його особистою приватною власністю. В червні 2021 року він вирішив розпорядитися квартирою, однак відповідач не надала своє згоди. Зазначене зумовило його звернутися з позовом про визнання його права особистої приватної власності на квартиру. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2021 року у справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Цією ж ухвалою було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Під час підготовчого провадження відповідач [PERSON] звернулася з зустрічним позовом, в якому просить визнати за нею право спільної сумісної власності на частку (33,44%) квартири [ADDRESS] , а також стягнути з позивача на її користь грошову компенсацію замість її частки (33,44%) у праві спільної сумісної власності в розмірі 225720 грн. Зустрічний позов обґрунтований тим, що спірна квартира була придбана у період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що платежі за кредитним договором сплачувалися з його особистих коштів та коштів його матері. Крім того, твердження позивача про відсутність між ними шлюбних відносин з травня 2006 року по травень 2009 року також не доведені. Зазначила, що кредит погашався також і за рахунок її заробітної плати. В період шлюбу за рахунок спільних коштів було погашено 66,93 % кредиту, тобто її частка в спільній сумісній власності на спірну квартиру становить 33,44 %. Відповідно до звіту про оцінку майна станом на 23.09.2021 року ринкова вартість спірної квартири складає 675\~000 грн. Тому з огляду на неподільність спільного майна їй має бути присуджена грошова компенсація замість її частки у праві спільної сумісної власності в розмірі 225720 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 листопада 2021 року зустрічний позов [PERSON] був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Представником позивача був наданий відзив на зустрічний позов, в якому він вважає, що відповідачем пропущений строк позовної давності. На момент розірвання шлюбу в 2009 році відповідач претензій з приводу спільного майна не мала. Після розірвання шлюбу відповідач вимог щодо спірної квартири також не заявляла, квартирою не користувалася, не зберігала в ній свої особисті речі, комунальні послуги не сплачувала, не здійснювала інших витрат на утримання квартири. Квитанції про погашення кредиту на загальну суму 5000,80 доларів США, які долучені до зустрічної позовної заяви, були вилучені відповідачем разом з іншими документами на квартиру в 2008 році без відома позивача. Вказані квитанції підтверджують особисту оплату позивачем платежів за кредитним договором. Крім того, вважає, що доводи відповідача про належність їй 33,44 частки у справі спільної сумісної власності на квартиру є необґрунтованими, оскільки вартість квартири не відповідає загальній сумі сплачених коштів за кредитом і відсотками. Поручителем також була мати позивача [PERSON] . Тому представник позивача наполягав на відмові у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . При цьому представником позивача була надана заява про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог відповідача. Натомість представником відповідача була надана відповідь на відзив представника позивача, в якій він вважає доводи про пропуск відповідачем позовної давності безпідставними. Звертав увагу, що кредитний договір був укладений позивачем в інтересах сім`ї. Докази погашення кредиту за рахунок особистих коштів позивача відсутні. У зв`язку з чим наполягав на відмові в задоволенні первісного позову [PERSON] та задоволенні зустрічного позову відповідача. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Ковалевський М.С. первісний позов підтримав, зустрічний позов не визнав. В останнє судове засідання представник позивача не з`явився. З огляду на наявність відзиву на зустрічний позов, надання ним раніше пояснень по суті справи та всіх наявних доказів розгляд справи завершено в його відсутність. При цьому позивачем були надані особисті письмові пояснення по справі, в яких він зазначив, що в період шлюбу він мав стабільний дохід. Доходи відповідача не могли покривати щомісячні платежі за кредитним договором. Відповідач витрачала свій дохід на власні потреби. Всі щомісячні платежі сплачувалися ним з власного доходу. Крім того, наполягав на тому, що частину платежів допомагала здійснювати його мати. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Шахов Д.А. в судовому засіданні первісний позов не визнали та просили задовольнити її зустрічний позов. В своїх письмових поясненнях відповідач наполягала на презумпції спільності майна подружжя, зокрема, що позивачем не надано доказів набуття майна за особисті кошти. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що позивач - її син. З 2002 року він перебував у шлюбі з [PERSON] . Так як свого житла в них не було, вона вирішила придбати для сина кватиру в іпотеку. Банк відмовив їй у наданні кредиту. Тоді кредит був оформлений на сина [PERSON] , а вона виступила поручителем та також оплачувала кредит за квартиру. Іноді син надавав їй кошти на оплату кредиту. Гроші сину на перший внесок за квартиру надавала вона в сумі 1500 доларів США, про що була складена розписка. Син мав дохід, щоб погашати кредит. Повернув їй позичені кошти, якими вона також погашала кредит. В травні 2006 року шлюбні відносини між сином і невісткою були припинені. В 2009 році вони розлучилися. Відповідач не мала претензій щодо квартири. Згодом син повідомив, що зникла папка з документами на квартиру. Речей відповідача в квартирі немає з 2006 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з матір`ю позивача. У 2007 році допомагала робити ремонт у його квартирі. Речей відповідача в квартирі не було. Позивач їй пояснював, що з дружиною вже не проживає. Свідок [PERSON] пояснила, що відповідач - її дочка. Під час перебування дочки у шлюбі з позивачем з 2006 року вони з чоловіком надавали їй кошти на ремонт, меблі, побутову техніку, оплату кредиту. Після розлучення позивач обіцяв повернути гроші за оплату кредиту, але не повернув. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню не підлягає, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити частково за наступних підстав: Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 2002 року. В період шлюбу позивачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 травня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Румянцевою І.О. в реєстрі за № 3685, була придбана квартира [ADDRESS] , житловою площею 16,9 кв.м., загальною площею 33,5 кв.м., вартістю 44201 грн. Право власності на квартиру було зареєстровано за позивачем 06.07.2004 року. Також судом установлено, що 16.05.2004 року позивачем [PERSON] було позичено у [PERSON] грошові кошти на придбання кватири в сумі 1500 доларів США, які він зобов`язався повернути без сплати процентів. Крім того, 29 травня 2004 року між позивачем [PERSON] і Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2004/840-К/658, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на суму 7470 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних на строк 180 місяців на проведення розрахунків по договору від 29.05.2004 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . В подальшому 19 травня 2009 року шлюб між сторонами був розірваний. Станом на час розірвання шлюбу було сплачено за кредитним договором 4985,70 доларів США, в тому числі з урахуванням відсотків за користування кредитом. У травні 2013 року кредит був погашений позивачем повністю. Як вбачається з позовної заяви, в 2021 році між сторонами виник спір щодо розпорядження цією квартирою. Заявляючи позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю, позивач послався на те, що кредит на придбання квартири був погашений за особисті кошти його та його матері. Заявляючи зустрічні позовні вимоги про стягнення грошової компенсації, відповідач послалася на презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу, зокрема, на її участь у придбанні спільного майна. Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить з наступного: Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя. Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні позиції містяться у постанові Верховного Суду від 11.04.2019 по справі № 339/116/16-ц та у постанові\~Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12 січня 2022 року по справі № 646/7463/16-ц, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно з частиною 1 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 4 статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тобто для визначення майна, в тому числі коштів, одержаних за договором одним із подружжя, спільною сумісною власністю з`ясуванню підлягає: 1) чи укладено договір під час шлюбу; 2) чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, непов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя; 3) чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї не у власних, непов`язаних із сім`єю інтересах одного з подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільна права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 333/911/20. Крім того, згідно з позиціями, які містяться в\~постановах Верховного Суду від 17 липня 2019 р. по\~справі №?183/3265/14-ц та\~від 6 лютого 2018 р. по\~справі №?235/9895/15-ц, якщо майно було придбане за\~час шлюбу, воно є\~спільною сумісною власністю подружжя, навіть якщо кредит остаточно був погашений після розлучення і\~лише одним з\~подружжя. Водночас згідно з постановою Верховного Суду від 5 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 внаслідок придбання подружжям квартири у кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. В силу статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 СК України визначено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічно згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові Верховного Суду від 12.05.2022 року по справі № 727/11406/17 викладено правову позицію, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. При цьому в частині 2 статті 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183\~цього Кодексу),\~співвласник,\~який бажає\~виділу,\~має право\~на одержання\~від інших\~співвласників грошової\~або іншої\~матеріальної компенсації\~вартості його\~частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. У постанові Верховного Суду від 03\~жовтня 2018\~року по справі № 127/7029/15-ц зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України). Аналогічної позиції дотримується й Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 8 лютого 2022 року по справі № 209/3085/20 відзначила, що якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Вартість майна, що підлягає поділу, суд визначає виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд бере до уваги, що спірна квартира була придбана 29.05.2004 року у період шлюбу між сторонами. Доказів набуття цього майна за рахунок коштів, що належали позивачу особисто, тобто були його особистою приватною власністю, не надано. Навпаки у судовому засіданні встановлено, що така квартира була придбана сторонами за рахунок позики (кредиту). Тож у результаті придбання сторонами квартири в кредит, зокрема, отримання позики на придбання квартири, сторони набули право спільної сумісної власності на це майно в рівних частках і боргові зобов`язання несуть як позивач, на ім`я якого вони були зареєстровані, так і відповідач. Відтак, позивач, сплативши самостійно частину такого боргового зобов`язання після розірвання шлюбу, мав право вимагати стягнення частини цих витрат з колишньої дружини як співвласника майна, а не визнання за ним права особистої приватної власності на це майно. Доводи позивача про те, що шлюбні відносини між ним і відповідачем фактично були припинені в травні 2006 року та кредит ним погашався за рахунок власних коштів та коштів його матері не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності відповідача на квартиру як набуту в період шлюбу. Крім того, само по собі часткове надання матір`ю позивача коштів на придбання спірної квартири та погашення кредиту не може свідчити про те, що придбана квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу квартири позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, такий правочин був укладений в інтересах сім`ї з метою спільного проживання сторін як подружжя. Тим більше, що згідно з наявною в матеріалах справи розпискою грошові кошти на придбання квартири були надані [PERSON] . [PERSON] в позику, тобто у тимчасове користування, а тому на них не поширюється правовий режим особистої приватної власності. Також суд вважає хибними доводи сторони позивача про пропуск відповідачем позовної давності, оскільки відповідно до частини 2\~статті 72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, яка обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, при вирішенні питання про початок перебігу позовної давності визначальним є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно з правовим позиціями Верховного Cуду, викладеними у постановах від 14.02.2018 р. по справі № 759/12058/15-ц, від 21.03.2018 р. по справі № 576/2447/15-ц, від 04.07.2018 р. по справі № 584/1319/16-ц, від 08.10.2021 р. по справі № 753/18448/17, неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Той факт, що відповідач після розірвання шлюбу не ставила питання про поділ спільного майна не свідчить про сплив позовної давності, оскільки позивачем не надано доказів, що у відповідача були підстави вважати її право порушеним. Сам позивач у своєму позові вказує, що з приводу розпорядження квартирою, набутою у шлюбі, він звернувся до відповідача в 2021 році. Позов про оспорювання права відповідача на цю квартиру та визнання її особистою приватною власністю позивача був також пред`явлений позивачем у 2021 році. Тому підстав вважати, що відповідачем був пропущений строк позовної давності з приводу поділу спільного майна немає. В своєму зустрічному позові відповідач просила стягнути з позивача на її користь грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру в розмірі 225720 грн. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приймаючи до уваги, що позивач не надав доказів реальної вартості спірного майна на час розгляду справи, суд виходить зі звіту про оцінку вартості майна, наданого відповідачем. Суд вважає, що з огляду на неподільність спільного майна, яке фактично знаходиться у користуванні та володінні позивача, стягнення на користь відповідача грошової компенсації вартості майна відповідає її інтересам. Доводи позивача про те, що загальна сума сплачених ним коштів за кредитом і відсотками перевищує вартість квартири, а тому розмір компенсації, яку просить стягнути відповідач є необґрунтованим, суд не може прийняти до уваги, оскільки сторони набули право спільної сумісної власності на спірну квартиру внаслідок укладення договору купівлі-продажу та позивачем не надано доказів загальної вартості сплачених ним зобов`язань за кредитним договором. Об`єктивних підстав вважати, що розмір грошової компенсації, яку просить стягнути відповідач на її користь, не відповідає її частці у праві спільної сумісної власності, не має. Суд вважає, що грошова компенсація в розмірі 225720 грн. відповідає частці відповідача у спільному майні, є справедливою та розумною. Враховуючи вищенаведене,\~розглядаючи справу\~в межах\~заявлених позовних\~вимог,\~суд вважає,\~що у задоволенні первісного позову [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю необхідно відмовити, задовольнивши зустрічний позов [PERSON] та у порядку поділу спільного майна подружжя залишити у власності позивача [PERSON] квартиру [ADDRESS] , стягнувши з нього на користь відповідача грошову компенсацію в розмірі 225720 грн., припинивши її право спільної сумісної власності на це майно. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень\~статті 133 ЦПК України, відповідно до якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з зустрічним позовом відповідачем був сплачений судовий збір у розмір 2257 грн. 20 коп. Частиною 1\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~\~ Оскільки зустрічний позов задоволено, вказані витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. В свою чергу, оскільки в задоволенні первісного позову відмовлено, то витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial