Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

07.02.2023 до суду звернувся [PERSON] , який зазначає, що в період з 17.08.2015 по 14.04.2022 він перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЕКО ФАНЖИ». 14.04.2022 його було звільнено з посади оператора котельні за угодою сторін. У день звільнення власник підприємства не видав йому трудову книжку та не провів з ним належного розрахунку. Позивач посилаючись на обставини викладені у позові та на ст. ст. 83, 47, 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 4, 259, 263, 265 ЦПК України, просить суд: -стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО ФАНЖИ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 24470,80 гривень; -стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО ФАНЖИ» на користь [PERSON] , середній заробіток за час затримки в розрахунку, який складає 31308,30 гривень. Ухвалою від 13.02.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та призначено судове засідання на 13.03.2023. Сторони належним чином повідомлені про відкриття провадження та про час і місце розгляду справи ( а.с. 68,69, 70, 71). Сторонам роз`яснено їх права передбачені ст. 278 ЦПК України, щодо порядку та строків подання відзиву, відповіді на відзив тощо. Станом на час розгляду справи клопотання про розгляд справи у судовому засіданні із викликом сторін до суду не надходило. 23.02.2023 на адресу до суду надійшов відзив, яким відповідач частково заперечує проти вимог позивача. Просить суд задовольнити вимоги позивача частково у розмірі 20 872,20 гривень, наводячи обґрунтування своєї позиції ( а.с. 47-56). 01.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, якою позивач просить задовольнити свої вимоги у повному обсязі ( а.с. 57-65). З огляду на зазначене суд, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу проходив за відсутності учасників справи. Суд, ознайомившись із позовною заявою, розглянувши матеріали справи, взявши до уваги позицію позивача викладену у позові та відповіді на відзив, позицію відповідача наведену у відзиві, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, починаючи з 14.08.2015 перебував з відповідачем ТОВ «Еко Фанжи» у трудових відносинах: першочергово на посаді тракториста, а в подальшому 01.01.2017 був переведений на посаду оператор котельні. Наказом № 5 ТОВ «Еко Фанжи» [PERSON] було звільнено за згодою сторін за ст. 36 КЗпП України. На ствердження зазначеного позивач надав суду відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23.11.2022, витяг з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-6) ( а.с. 12-13, 14,15-20). На момент звільнення позивач мав право на виплату та отримання: -заробітної плати за березень 7331,94 грн до сплати 5902,20 грн; -заробітної плати за квітень 23066,59 грн, у тому числі компенсація за невикористану відпустку ( нараховані 19961,83 грн/ 89 днів) до сплати 18568,60 грн. Всього на день звільнення відповідачем йому було нараховано заробітної плати - 24470,80 гривень. Зазначена сума у день звільнення позивачу не була виплачена, як передбачено положеннями ст. 116 КЗпП України. Окрім того трудова книжка також не була видана у день звільнення ( ст. 47 КЗпП України). Наведені обставини визнаються кожною з сторін та в силу положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, яка зазначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, не потребують доведення. Відомості про проведення з позивачем повного розрахунку на день ухвалення судового рішення відсутні. Щодо вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі суд відзначає наступне. Як зазначено вище позивача [PERSON] було звільнено 14.04.2022, проте у день звільнення виплата заробітної плати та інших належних виплат не була проведена та на теперішній час розрахунок з ним у повному обсязі не здійснений, трудова книжка не видана. Однак, слід зазначити, що 31.08.2023 позивачу ТОВ «Еко Фанжи» пропонувало [PERSON] отримати розрахунок ( належні виплати при звільненні, заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку), але позивач відмовився. Що стосується трудової книжки позивача, то 19.08.2022 під час проведення слідчих дій на підприємстві її було вилучено, про що повідомлено ВП №4 Білоцерківського районного управління поліції ГУНП в Київській області НП України ( а.с.21). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею 115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Заборгованість із заробітної плати становить - 24470,80 гривень, яка підтверджена розрахунками позивача, та визнається відповідачем про що він зазначив у відзиві та така сума підлягає беззаперечному стягненню з відповідача. Таким чином, оскільки відповідач в порушення вимог закону при звільнені позивача не виплатив усі належні йому суми, що у свою чергу підтвердив представник відповідача, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про стягнення заробітної плати є обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача нараховані, але не виплачені суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 24470,80 гривень. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійсненого у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, сума середнього заробітку за час затримки виплати належних позивачу сум заробітної плати становить 31308,30 гривень, зокрема: середня заробітна плата: (7331,94+(23066,59-19961,83) : 2 = 5218,35 грн; середня кількість відпрацьованих годин: (178+80) : 2 = 40,45 грн/год; середній заробіток за 6 місяців: 129 год х 6 місяців х 40,45 грн/год = 31308,30 грн ( а.с.4). Однак матеріали справи вказують, що позивач свідомо не з`являвся до ТОВ «Еко Фанжи» та не цікавився розрахунком, а коли 31.08.2022 був присутній на підприємстві де йому було запропоновано отримати заборгованість, він відмовився, про що складено відповідний акт, який позивач відмовився підписати ( а.с. 50). Відповідач ТОВ «Еко Фанжи» у відзиві зазначає, що визнає порушення порядку визначеного ст.116 КЗпП, щодо проведення виплати заробітної плати при звільненні та факт того, що лише 01.09.2022 ними було направлено письмове повідомлення позивачу з пропозицією отримати заробітну плату та розрахункові у розмірі 24 470,80 гривень ( а.с. 51). Зазначене повідомлення позивач отримав 09.09.2022 ( а.с.52). Одночасно відповідач надав суду власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за період з 15.04.2022 по 31.08.2022 ( 4 місяці), що склало 20872,20 гривень , а саме: середня заробітна плата: ( 7331,94 + ( 23066,59-19961,83) : 2= 5218,35 грн; середня кількість відпрацьованих годин: ( 178+80 ) : 2= 129год; середньо годинний заробіток: 5218,35 : 129+ 40,45 грн/год; середній заробіток за 4 місяці: 129 год х 4 місяці х 40,45 грн/год = 20872,20 грн ( а.с. 48). Так, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, викладена в постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144цс1. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зауважила, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд у постанові в справі № 359/4100/16-ц зазначив, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Крім того, за правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Обов`язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця. Верховний суд визнав, що невиплата звільненому працівникові усіх сум, що належать йому від роботодавця або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Так, розрахунок середнього заробітку за весь час затримки проводиться на підставі «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Враховуючи викладене, а також з огляду на поведінку позивача, який відмовився від отримання розрахункових коштів - 31.08.2022, суд приходить висновку про часткове задоволення позову в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме вважає за можливе заявлену суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягатиме стягненню з відповідача на користь позивача, зменшити з 31308,30 гривень до 20872,20 гривень, беручи до уваги наведений відповідачем розрахунок, а саме період у чотири місяці ( починаючи з 15.04.2022 по 31.08.2022) Крім того відповідно ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заробітної плати, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору. Позивач звернувся до суду з двома вимогами: стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати, а відтак судовий збір складає в даному випадку : 1073,60 + 1073,60 = 2147,20 гривень.

Outcome: partial