Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 4 133, 55 грн. Вимоги позову обґрунтовує тим, що відповідач з 01.02.2017 перебував на обліку в Деснянській районній філії УМЦЗ, як безробітний. Відповідач для отримання статусу безробітного у заяві від 01.02.2011 особисто зазначив про те, що не зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує та інших доходів не має. Також, відповідача ознайомлено з правами та обов"язками зареєстрованого безробітного. В подальшому наказом Деснянського РЦЗ від 98.12.2011 № НТ111208 виплати допомоги по безробіттю було припинено у зв`язку з проходженням професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації за направленням ДСЗ. 27.01.2012 наказом Деснянського РЦЗ від 27.01.2012 відповідачу припинено виплату матеріального забезпечення, та наказом від 02.02.2012 знято з обліку з поданням безробітним письмової заяви про відмову від послуг служби зайнятості. Під час повторного звернення [PERSON] 26.11.2021 до Деснянської районної філії КМЦЗ, в результаті обміну даними між позивачем та ПОУ (ЄДРС) виявлено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець з 10.10.2001, що співпадає з попереднім періодом перебування на обліку в центрі зайнятості та отриманням допомоги по безробіттю в 2011-2012 роках, при цьому позивач зауважує, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця не відбувалась. У зв`язку з зазначеним, позивачем 21.12.2021 складено акт № 3358 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат, згідно якого [PERSON] відповідно до матеріалів реєстраційної справи підприємницької діяльності фізичної особи, зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності з 10.10.2001. Згідно наказу від 23.12.2021 за № НТ211223 прийнято рішення щодо повернення [PERSON] нарахованого та виплаченого матеріального забезпечення у розмірі 4 133, 55 грн. [PERSON] надіслано лист від 13.01.2021 з пропозицією повернення в добровільному порядку грошових коштів, однак останній не відреагував та не повернув кошти на день подання позову. Враховуючи вищевикладене, позивач просить стягнути з [PERSON] кошти в сумі 4 133, 55 грн. та сплачений судовий збір. 18.11.2022 ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Від відповідача до суду надійшов відзив, у відповідності до якого повністю заперечує щодо викладеного у позовній заяві. Вважає хибним висновок позивача щодо обов`язкового проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формуваннях. Вказує на те, що в якості суб`єкта підприємницької діяльності був зареєстрований у 2001 році, тобто до 01.07.2004, після чого змінилось законодавство щодо реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, відповідно до яких суб`єкти мали подати подати реєстраційну картку для продовження підприємницької діяльності, або ж констатувати відмову від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки. Отже, відповідач, не маючи наміру продовжувати підприємницьку діяльність скористався правом неподання відповідної картки державному реєстратору. Відповідач зазначає про те, що державний реєстратор здійснює включення ФОП до державного реєстру лише на підставі отримання від таких осіб реєстраційної картки, а відтак за відсутності подання ФОП такої картки, така особа не включається до реєстру, а видані раніше свідоцтва про державну реєстрацію ФОП, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01.07.2004 вважаються недійсними. А відтак, відповідачем у період з 01.07.2004 по 01.07.2005 не було подано реєстраційну картку до державного реєстратора на підставі Закону України № 2390-VI, фактично не займався підприємницькою діяльністю а відповідне свідоцтво про реєстрацію вважалось недійсним. З поміж-іншого, відповідачем також заявлено заяву про застосування строків позовної давності. Від позивача 09.01.2023 надійшла відповідь на відзив, згідно якого вважають доводи відповідача, викладені у відзиві такими, що не відповідають дійсності. При цьому вказують на те, що реєстрація відповідача як суб`єкта підприємницької діяльності, незалежно від того чи здійснював він фактично підприємницьку діяльність, чи отримував дохід від такої діяльності, унеможливлювала отримання ним допомоги по безробіттю. Також позивач заперечує проти строків позовної давності, посилаючись при цьому на той факт, що про порушене право позивач дізнався лише 26.11.2021 під час повторного звернення відповідача до центру зайнятості. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 01.02.2011 подав до Деснянського РЦЗ заяву про отримання статусу безробітного. Відповідно до Наказу № 110201 від 01.02.2011 відповідачу надано статус безробітного та призначено виплати допомоги по безробіттю, як застрахованій особі без урахування страхового стажу. Згідно з витягу із наказів про прийняті рішення по [PERSON] , зокрема вбачається, що у відповідності до наказу від 08.12.2011 № НТ111208 призначено матеріальну допомогу у період професійного навчання у зв`язку із зарахуванням на навчання відповідно до п. 1 ст. 27 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» на період з 06.12.2011 по 26.01.2012. Наказом від 02.02.2012 № НТ120202 відповідача знято з обліку відповідно до п. 20 «Порядок реєстрації, переєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних». [PERSON] 26.11.2021 звернувся повторно до центру зайнятості із заявою про надання (поновлення) статусу безробітного, а також заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю. Позивач вказує на те, що під час повторного звернення [PERSON] 26.11.2021 до Деснянської районної філії КМЦЗ, в результаті обміну даними між позивачем та ПОУ (ЄДРС) виявлено, що [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець з 10.10.2001, що співпадає з попереднім періодом перебування на обліку в центрі зайнятості та отриманням допомоги по безробіттю в 2011-2012 роках, при цьому позивач зауважує, що державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця не відбувалась. Відповідно до акту № 3358 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 21.12.2021 проведено перевірку щодо реєстрації [PERSON] як суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи в Деснянській РДА, встановлено, що [PERSON] відповідно до матеріалів реєстраційної справи суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа з 10.10.2001 року. Інформація стосовно скасування державної реєстрації відсутня. Згідно з довідкою-розрахунком надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття [PERSON] , що був зареєстрований як безробітний в Деснянській районній філії КМЦЗ з 01.02.2011 по 01.02.2012 складає 34 133, 55 грн. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. Відповідно до п. 18 ч.2 ст.22 Закону України «Про зайнятість населення», Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації від 13 лютого 2009 року №60/62 та постановою правління Пенсійного Фонду України від 13 лютого 2009 року №7-1, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року № 232/16248 центрами зайнятості проводяться розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення. Для проведення зазначених розслідувань центри зайнятості взаємодіють з Державною податковою адміністрацією України та. Пенсійним фондом України, шляхом обміну інформацією про отримані особами, які перебувають на обліку в державній службі зайнятості як безробітні, доходи від провадження підприємницької діяльності, виконання робіт за трудовим договором, у тому числі за сумісництвом, під час роботи за кордоном, виконання робіт (надання послуг) за цивільно - правовими договорами, ведення особистого селянського господарства, отримання пенсії. Обмін інформацією здійснюється між Державним центром зайнятості, ДПА України та ПФУ, як центральними органами виконавчої влади. Даний обмін інформацією здійснюється з метою перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та визначення розміру матеріального забезпечення. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань проводить розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України. Таке розслідування здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійного фонду України, а у разі потреби - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників. Відповідно до приписів ч. 2,3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02 березня 2000 року № 1533-III застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 43 «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі встановлення факту подання особою недостовірних даних та документів, на підставі яких було прийнято рішення про надання їй статусу безробітного, призначення (виплати) матеріального забезпечення на випадок безробіття та надання соціальних послуг. Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону №1533-III застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує щодо вимог позову, вказує на те, що був зарежєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у 2001 році, тобто до 01.07.2004, після чого змінилось законодавство щодо реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, відповідно до яких суб`єкти мали подати подати реєстраційну картку для продовження підприємницької діяльності, або ж констатувати відмову від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки. На підтвердження правомірності таких доводів, відповідач надав суду відповідь на скаргу до Державної податкової служби України (ДПС) щодо скасування вимоги про сплату боргу від 04.11.2019. В матеріалах справи міститься відповідь в.о. директора Департаменту правового забезпечення від 20.12.2019, зі змісту якої вбачається, що під час розгляду скарги встановлено, що скаржник не зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Також з метою приведення у відповідність облікових даних, зобов`язано ГУ ДПС у м. Києві звернутись до державного реєстратора та Головного управління Пенсійного фонду для отримання архівного витягу/інформації щодо реєстрації [PERSON] , який згідно даних інформаційної системи органів доходів і зборів зареєстрований як фізична особа-підприємець до 01.07.2004, але не включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 01 липня 2004 року набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону № 755-IV для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП. Згідно з пунктом 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується. Таким чином, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV). Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції негативного доказу для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України , № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. З огляду на вищевикладене, виходячи з вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, а саме матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець в період перебування на обліку та отримання допомоги по безробіттю, а саме в 2011-2012 роках, а відтак, вимоги позову слід залишити без задоволення.

Outcome: dismissed