Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.06.2019 в розмірі 14006 доларів США, що є еквівалентом за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову 409\~675,55 грн. В обґрунтування позову вказує, що 01.06.2019 між ним та відповідачем по справі [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в борг кошти в розмірі 14\~006 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01.06.2020. При цьому, станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув позичені грошові кошти, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 10 червня 2022 року у даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого засідання та зобов`язано позивача надати в підготовче засідання оригінал розписки. Ухвалами суду від 19 вересня 2022 року, постановленими без виходу суду до нарадчої кімнати, залишено без розгляду та повернуто поданий відповідачем [PERSON] відзив на позовну заяву, як такий, що поданий після спливу встановлених вимогами законодавства процесуальних строків; задоволено клопотання представника відповідача про допит свідка; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Представник позивача - адвокат Вірьовкін О.І. в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач та його представник - адвокат Борщ Ю.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Представник відповідача зазначила, що: позивачем сфальсифіковано розписку, зокрема, в ній відображено застарілі паспортні дані позивача, натомість на момент укладення договору відповідач мав ID-картку; при укладенні договору позики не дотримано вимоги письмової форми договору позики, передбаченої ст.1047 ЦК України; позивач не надавав відповідачу вказані у розписці кошти, оскільки вказана сума боргу була предметом інших правовідносин; борг в сумі 14006 дол.США був повернутий відповідачем до 01.06.2019. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 01 червня 2019 року [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , склав розписку про отримання ним від [PERSON] в борг грошових коштів у готівковій формі в сумі 14\~006 доларів США, які зобов`язався повернути 01 червня 2020 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки від 01 червня 2019 року. Оскільки відповідачем [PERSON] запозичені кошти [PERSON] повернуто не було, останній звернувся до суду із цим позовом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне. Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина 2 статті 1047 Цивільного кодексу України.) Згідно частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, не передання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року по справі № 559/2587/19 за аналогічними обставинами спору між кредитором та боржником. Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання боргової розписки за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів. Враховуючи вищевикладене, приписи ст.1047 ЦК України, суд дійшов висновку, що між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору позики, укладення якого підтверджується розпискою від 01 червня 2019 року, яка засвідчує факт отримання [PERSON] в борг грошових коштів в розмірі 14\~006 доларів США. При цьому показання допитаного в судовому засіданні 12.12.2022 свідка [PERSON] , [INFO] , не спростовують правову природу договору позики, підтвердженням укладення якого є розписка від 01.06.2019, з огляду на наступне. Як пояснила вказаний свідок, вона є матір`ю відповідача по справі [PERSON] . В листопаді 2019 року вона звернулась до [PERSON] , якого особисто не знала (тільки зі слів сина знала, що це його друг), але на місці була його секретар, яка сказала, що у сина наявний інший борг і ці гроші будуть перекладені на неї (свідка). Вона підписала розписку на 22 006 дол.США, але на руки їй дали тільки 8\~000 дол.США, борг сина в сумі 14\~006 дол.США переклали цією розпискою на неї. Пояснила, що розуміла, що підписала розписку на 22\~006 дол.США, а їй дали 8\~000 дол.США, але до правоохоронних органів не зверталася. На запитання судді пояснила, що їй було відомо про борг сина, але в якій саме сумі ні. Гроші син брав у [PERSON] , щоб налагодити бізнес. Суд критично ставиться до показань вказаного свідка, оскільки остання є матір`ю відповідача по справі, самі показання є непослідовними, плутаними. Разом з тим, з таких показань не слідує, що між позивачем та відповідачем було укладено інший договір, а не позики, а навпаки підтверджує, що борг існував. Щодо посилання представника відповідача на те, що відповідачем було повернуто борг у сумі 14\~006 дол.США позивачу, то вказане спростовується наявним в матеріалах справи оригіналом боргової розписки від 01 червня 2019 року. Будь-яких належних доказів на підтвердження факту повернення боргу стороною відповідача до суду не надано. Обставини щодо подвійного включення суми боргу в розмірі 14\~006 дол.США, а саме: в розписку від 01.06.2019, яка складена [PERSON] , та в розписку від 13.11.2019, яка складена матір`ю відповідача [PERSON] , не доведені жодними доказами. Показання свідка [PERSON] щодо не отримання нею всієї суми позики, оскільки в її борг вже було включено борг сина, не може бути належним підтвердженням таких обставин. Пояснення представника відповідача в частині фальсифікації розписки внаслідок зазначення у ній застарілих паспортних даних [PERSON] є також необгрунтованим, оскільки в судовому засіданні відповідач на запитання судді пояснив, що розписку заповнював і підписував власноруч. З огляду на викладене у сукупності, враховуючи наявність у позивача оригіналу боргової розписки від 01 червня 2019 року, що свідчить про невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу [PERSON] позичених грошових коштів у сумі 14\~006 доларів США в обумовлений сторонами строк, тобто 01 червня 2020 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову [PERSON] . При цьому, вирішуючи питання про розмір суми, яка підлягає до стягнення з відповідача за договором позики від 01 червня 2019 року, суд бере до уваги правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16 (провадження №14-446цс18) згідно якої, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц та від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 01 червня 2019 року в загальному розмірі 14\~006 доларів США, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений останнім судовий збір в розмірі 4\~096,76 грн.

Outcome: approved