Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Навальковської Мирослава Миколаївни про визнання договору дарування удаваним та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. Стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що у 2010 році позивач познайомилась з відповідачем. Відповідач не мав на той час власного житла та мав проблеми з роботою. Через деякий час запропонувала відповідачу роботу - посаду директора на підприємстві батька. Відповідач погодився та його було призначено на посаду директора ТОВ «Тонар системс». 19 червня 2014 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб від якого [INFO] народилася донька [PERSON] . Позивач знала, що родичі відповідача проживають в місті Моршині та після одруження відповідач почав умовляти її дати йому кошти на придбання квартири поруч з його родичами для спільного відпочинку, оскільки місто Моршин є курортом та мали туди їздити оздоровлюватись. Проте, після народження дитини позивач займалася доглядом за донькою та одночасно працювала на підприємстві у батька, незважаючи на декретну відпустку. Жодного разу так і не потрапила у придбану квартиру, відповідач лише показував дизайн-проект та розповідав про ремонт. Наприкінці 2019 року знову завагітніла та [INFO] народила сина - [PERSON] . На даний час з відповідачем проживають окремо та будуть здійснювати поділ спільного майна подружжя, до якого крім трьох автомоблів, відноситься вказана спірна квартира. Так, під час шлюбу з відповідачем за кошти батька позивача було придбано квартиру в м.Моршині, яку відповідач оформив на своє ім`я (правовстановлюючих документів позивач не бачила до жовтня 2020 року, коли збирала свої речі та випадково знайшла договір дарування). На цей час з відповідачем проживають окремо. Виявилося, що 23.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М., договір зареєстрований в реєстрі за № 840, на підставі чого прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31621914 від 29.09.2016 09:20:48. Разом із договором дарування вона знайшла оригінал розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] в присутності її чоловіка [PERSON] суми грошових коштів в еквіваленті 26600 доларів США, що склало в національній валюті України 690 000 гривень. Таким чином, договір дарування квартири приховує інший правочин, який сторони насправді вчинили, а саме фактично укладено договір купілі-продажу вказаної квартири. Правові наслідки придбання нерухомого майна в період шлюбу зумовлюють відповідний правовий режим майна (на нього розповсюджуються положення глави 8 Сімейного кодексу України), належність його на праві спільної сумісної власності та можливість його поділу в порядку ст. 69 Сімейного кодексу України. З огляду на те, що до 05 жовтня 2020 року позивач не знала про укладення відповідачем саме договору дарування замість договору купівлі-продажу, то перебіг строку позовної давності розпочався саме з 05 жовтня 2020 року, тобто моменту, як дізналась про порушення свого права власності як співвласника вказаної спірної квартири. Вважає, що пропущення строку позовної давності відбулося з поважних причин з огляду на дві вагітності в період з 2017 по 2020 рік та той факт, що повністю довіряла своєму чоловікові та не бачила правовстановлюючих документів, була впевнена, що укладено договір купівлі-продажу. Тому просила поновити строк позовної давності на звернення до суду та визнати договір дарування від 23 вересня 2016 року № 840, укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37.9 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м., що складається з кухні та однієї житлової кімнати (далі - спірна квартира) - удаваним та визнати його договором купівлі-продажу. Визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, що набута в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача [PERSON] - [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, згідно якої просила розгляд справи проводити за її відсутності, заяву задоволити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив в якому зазначив, що 23.09.2016 року уклав із громадянкою України [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] . Вказаний договір дарування, у укладений в письмовій формі та був посвідчений приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М. за реєстровим № 840. Право власності на квартиру зареєстроване 23.09.2016 р. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 10323348946107, рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 31621914). Позивач всупереч норам ЦК України, повинен надати відповідні докази, а суд встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Натомість, в позовній заяві позивач жодним чином не обґрунтовує в чому полягала особлива користь відповідача та гр. [PERSON] як обох сторін договору дарування Квартири, яких саме інших правових наслідків вони мали на меті досягнути і якими належними доказами ці обставини підтверджуються. На підтвердження удаваності вчиненого Відповідачем та [PERSON] правочину дарування квартири Позивач посилається лише і виключно на розписку, яка згідно тверджень лише особисто позивача складена [PERSON] . Однак, з наданої позивачем розписки неможливо достеменно, об`єктивно та неупереджено встановити, ким саме написана розписка, а також, що викладені в розписці обставини та події дійсно мали місце - таким чином, в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, ця розписка не відповідає вимогам щодо належності та допустимості доказів, згідно ж ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Інших доказів спрямованості волі відповідача та [PERSON] як сторін договору дарування квартири на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді оспорюваним договором дарування квартири, позивачем не надано. Згідно із звітом про оцінку майна № 20092016-008, складеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-оціночна компанія «ОЦІНКА-ЕКСПЕРТ-ІНФОРМ» станом на 20.09.2016 року, ринкова вартість квартири складає 97498 грн. 00 коп. У цю ж суму, за згодою Відповідача та [PERSON] , квартиру оцінено в договорі дарування (п. п. 3, 4 вказаного договору дарування). Вказана оцінка не спростована Позивачем належними доказами, в той же час, Позивач безпідставно стверджує, що Відповідачем в рахунок вартості квартири начебто сплачено [PERSON] грошові кошти в сумі 690000 (шістсот дев`яносто тисяч) грн. 00 коп. Жодних обґрунтувань об?єктивної необхідності для Відповідача сплачувати [PERSON] грошові кошти за квартиру в сумі в сім раз більше її дійсної ринкової Вартості, Позивач в позовній заяві не наводить. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України (СК України) для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Натомість, стверджуючи, що квартира мала бути придбана відповідачем згідно із договором купівлі-продажу та фактично за рішенням позивача, Позивач не надає доказів того, що у відповідності до ст. 65 СК України, Позивачем в 2016 році до моменту набуття відповідачем Квартири у власність нотаріально посвідчувалась та надавалась відповідачу відповідна згода на придбання квартири на умовах укладання саме договору купівлі-продажу (при цьому станом на 23.09.2016 року позивач не була вагітною, не перебувала у декретній відпустці, не займалась доглядом за дітьми, тобто не мала жодних перешкод як щодо надання такої згоди, так і щодо можливості бути присутньою під час підписання договору дарування квартири 23.09.2016 p.). В той же час, укладання відповідачем договору дарування квартири є цілком обґрунтованим, оскільки в квартирі [ADDRESS] (що є суміжною до Квартири), мешкають опікуни (батьки) Відповідача ( [PERSON] та [PERSON] ) які мали тривалі дружні та фактично родинні відносини із [PERSON] (яку утримували та за якою доглядали всі останні роки її життя), що мешкала в квартирі до 16.03.2016 р. (моменту смерті), та з її небогою [PERSON] (що набула право власності на Квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.09.2016 p.). Тобто дарувальницю за договором дарування [PERSON] та Відповідача пов`язують спільні сталі тривалі дружні та родинні зв`язки, наслідком чого і стало укладання відповідного договору дарування квартири. Більше того, наведені Позивачем обставини, які, на думку Позивача, підтверджують позицію Позивача, не мають відношення до предмету доказування та/або не відповідають дійсності. Також Позивачем ні яким чином не обґрунтовується направленість кінцевої мети Відповідача щодо приховування дійсного правочину, оскільки Позивач та Відповідач перебували (та перебувають) у зареєстрованому шлюбі, в 2017 та в 2020 році у них народилися діти, намірів щодо розірвання шлюбу відповідач не заявляв, майнових спорів між подружжям не було, а ініціатором роздільного проживання позивача та відповідача виступила саме позивач, Так, Позивач бездоказово стверджує про відсутність у позивача власного житла і соціально-економічну обмеженість відповідача, однак, відповідач, що підтверджується записами в його трудовій книжці (яка є основним документом про трудову діяльність), з 01.02.2007 року працював на керівних посадах комерційних підприємств. Так, з 01.02.2007 р. по 04.02.2008 р. Відповідач займав посаду заступника директора з комерційних питань ПП «Проблем болі», з 16.01.2008 р. по 22.10.2009 р. Відповідач займав посаду генерального директора ПП «Ред Хот Трейдінг компані», з 04.01.2011 р. по 02.07.2012 р. Відповідач займав посаду директора (завідуючого) ПТ «Ломбард «Перлина» TQB «Золотий Остап», з 03.07.2012 р. по 05,10.2020 р. Відповідач займав посаду директора ТОВ «ТОНАР СИСТЕМС». Не мав відповідач і проблем із житлом у містах Моршин та Київ, оскільки у власності Відповідача з 08.05.2008 р. перебуває 1/4 частина трикімнатної квартири [ADDRESS] та з 10.07.2015 р. (в користуванні з 09.12,2013 р.) однокімнатна квартира [ADDRESS] . Позивачем не надано жодного належного допустимого доказу на підтвердження заявлених у позовній заяві вимог, як щодо того що воля відповідача та [PERSON] була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним Позивачем договором дарування Квартири, так і не надано доказів що за її власні або спільні кошти Відповідачем, начебто, був проведений розрахунок за Квартиру. Крім того, заявлячи про те, що позивач вважала себе власником квартири, позивач, знову ж таки, не надає жодних доказів, що вона виконувала обов`язки власника квартири - тягар утримання квартири (оплати комунальних послуг) ніс (і несе) лише відповідач, ремонтом та облаштуванням Квартири займався теж виключно відповідач (що не заперечується позивачем - згідно наданого ж Позивачем договору № 07-02/2018 на створення дизайн-проекту квартири від 07.02.2018 p., стороною, ініціатором та платником цього договору виступав виключно відповідач). Крім того, просив застосувати строк позовної давності, оскільки доказів поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, позивачем не надано. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що всі вимоги позивача наведені у позовні заяві є безпідставними, не підтвердженими належними та допустимими доказами. Представник позивача подала до суду відповідь на відзив в якому вказала, що 02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 Ш 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким на період дії карантину обчислення процесуальних строків зупиняється. Якщо право на вчинення процесуальної дії в учасника справи виникло під час дії карантину, перебіг процесуального строку починається у день, наступний після закінчення дії карантину, і в повному обсязі, встановленому законом (або судом). Посилання на те, що особа пропустила строк через оголошення карантину, враховується, як поважна причина. Також, необхідно врахувати те, що відповідач [PERSON] є матір`ю двох малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] 2020 року народження. У своєму відзиві відповідач стверджує, що позивачем не доведено кінцевої мети відповідача при укладанні удаваного правочину, а саме договору дарування. На думку позивача, кінцевою метою відповідача було - економія грошових коштів зі сплати податків при придбанні житла, а саме вчинивши насправді договір купівлі-продажу квартири, в якому гр. [PERSON] була єдиним покупцем, формально було вчинено інший правочин -договір дарування, у якому обдаровуваними значились гр. [PERSON] , а справжній характер угоди (купівлі-продажу) вони з відповідачем від нотаріуса приховали. В даному випадку, гр. [PERSON] та відповідач домовилися про всі суттєві умови договору купівлі-продажу майна та відбулося повне його виконання, що підтверджується об`єктивною сукупністю доказів, доданих до матеріалів справи. Частиною 3 ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Отже, враховуючи те, що спірний договір було посвідчено нотаріально, то письмова згода позивача в даному випадку була обов`язковою. Однак, відповідачем разом із відзивом не долучено до матеріалів справи такої згоди, що свідчить про удаваність правочину та про те, що позивач не знав та не міг знати про те, що відповідачем укладено такий правочин. Відповідно до частин 1-3 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. У сімейних справах кожен з подружжя, як правило, будь-яким чином намагається уникнути розподілу спільного майна та залишити його собі не цураючись будь-яких методів та схем. Нормами ч. ч. 1,2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядженні! спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). Позивач не надавав письмової згоди на укладання спірного правочину та не посвідчував її нотаріально. Разом із тим позивачу не зрозуміла позиція відповідача щодо доведення обґрунтованості спірного правочину. зокрема до відзиву не додано жодних доказів, які б підтверджували, що відповідача та гр. [PERSON] , пов`язують спільні сталі тривали дружні, а тим паче родинні зв`язки. Тому такі твердження відповідача у відзиві є голослівними та не підтвердженими жодними допустимими в розумінні норм цивільного законодавства доказами. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив не подавала. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Навальковська Мирослава Миколаївна в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, згідно якої просила розгляд справи проводити за її відсутності, та при вирішенні справи поклалась на думку суду. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами по справі [PERSON] , та [PERSON] , 19.06.2014 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб. У сторін є дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Згідно договору дарування від 23.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М., [PERSON] , подарувала [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . З розписки долученої до матеріалів справи від 23.09.2016, вбачається, що [PERSON] , отримала від [PERSON] , гроші кошти в сумі 26600 доларів США. Дану суму вона отримала в рахунок оплати за квартиру, яка перебуває у її власності та знаходиться по [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.01.2021, вбачається, що квартира по [ADDRESS] , на праві власності належить [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 23.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М. . Так, за змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнав його недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, Зазмістом статей 203, 717ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягали згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Викладене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16. Згідно до п. 25 Пленуму Верховного Суду України постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Вказані висновки також викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі 522/14890/16-ц (провадження N 14-498цс18). Удаваний правочин може бути вчинений як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування іншого незаконного правочину, при цьому будь-якого обмеження щодо наявності умислу в усіх сторін такого правочину законом не встановлено. Такий умисел може бути завуальований лише однією стороною, про що інша сторона може не знати, як і навпаки. Таку правову позицію зайняв Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 року по справі N 521/17654/15-ц (провадженням 61-2858св18). З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2016 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу Навальковською М.М., [PERSON] , подарувала [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . Позивачем до матеріалів справи долучено розписку від 23.09.2016, з якої вбачається, з тексту якої вбачається, що [PERSON] , отримала від [PERSON] , грошові кошти в розмірі 26600 доларів США. Дану суму вона отримала в рахунок оплати за квартиру, яка перебуває у її власності та знаходиться по [ADDRESS] . З матеріалів справи, не вбачається, що дана розписка визнана недійсною чи не чинною, хоча відповідач заперечив її, однак не надав суду жодного доказу недійсності вказаної розписки та не клопотав щодо призначення будь-яких експертиз щодо встановлення факту написання, підписання даної розписки [PERSON] чи іншою особою. Зважаючи на наведене, суд вважає, що представлені суду докази свідчать про те, що відповідач отримав у власність квартиру на підставі договору, який перечить ст. 717 ЦК України, оскільки згідно наданої розписки, передав за квартиру грошові кошти, які були попередньо узгодженні, що свідчить про те, що договір дарування укладений 23.09.2016 року суперечить частині третій статті 203 ЦК України, а саме те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зважаючи на наведене, суд вважає, що саме договір дарування квартири укладений 23.09.2016 між [PERSON] , та [PERSON] , відповідно до статті 235 ЦК України є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а саме договору купівлі - продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 37.9 кв.м., житловою площею 17.2 кв.м., що складається з кухні та однієї житлової кімнати. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду вказала, що положеннями ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжями за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже законом визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Нормами ч. ч. 1,2 ст. 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядженні спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У відповідності до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя половину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 19.06.2014 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, між [PERSON] , та [PERSON] , було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу в сторін по справі народилася дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Спірний договір дарування квартири між [PERSON] та [PERSON] укладений 23 вересня 2016 року № 840 таким чином, враховуючи вищенаведене суд вважає що, набута сторонами в період шлюбу квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя оскільки, набута в період перебування сторін в шлюбі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яка на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд не погоджується з вказаними доводами відповідача з огляду на зміст статей про строки позовної давності та клопотання позивача про поновлення строку для подання позовної заяви до суду, зважаючи на те, що із заяви позивача вбачається, що остання з об?єктивних причин не мала змоги звернутись до суду раніше, оскільки їй не було відомо про укладення спірного договору дарування, у зв`язку з тим, що остання не була присутня при його укладанні, що доводиться матеріалами справи, та нею було виявлено вказаний договір тільки в жовтні 2020 року, коли збирала свої речі та випадково знайшла договір дарування. Крім того, суд зважає на те, що відповідно до Закону України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170,178, 179, 180,181,185, 210,222, 253,275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». Тобто на період дії карантину обчислення процесуальних строків зупиняється. Якщо право на вчинення процесуальної дії в учасника справи виникло під час дії карантину, перебіг процесуального строку починається у день, наступний після закінчення дії карантину, і в повному обсязі, встановленому законом (або судом). Тому посилання на те, що позивач пропустила строк через оголошення карантину та, що нею було виявлено вказаний договір тільки в жовтні 2020 року, враховується, як поважна причина, а відтак слід поновити позивачу строк позовної давності. Згідно змісту ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати пов`язані із розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, тому вимога позивача про стягнення із відповідача судових витрат, підлягає задоволенню.

Outcome: approved