Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

До Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Cвої вимоги позивачка обгрунтовує тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року посвідченого приватним нотаріусом П`ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №69 на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що з 07 квітня 2017 року за вказаною адресою зареєстрований її брат [PERSON] , але до будинку не вселявся та фактично там не проживає. В кінці квітня 2017 року він виїхав на заробітки за межі України. Крім того, позивачка вказує на те, що з 30 жовтня 2018 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована її сестра [PERSON] , яка за місцем реєстрації теж ніколи не проживала, а в листопаді 2018 року виїхала на заробітки за кордон. [PERSON] наголошує на тому, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації, витрат по утриманню будинку не несуть. Їх місцезнаходження позивачці невідомо, зв`язок відсутній. Разом з тим, позивачка наголошує, що реєстрація місця проживання відповідачів в будинку створює для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні майном. Наведені обставини змусили позивачку звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Позивачка [PERSON] у своїй заяві просить розглянути даний позов без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідачі будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, відзиву на позовну заяву та/або клопотання про відкладення судового засідання до суду не подали. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони по справі у судове засідання не з`явилися, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2017 року посвідченого приватним нотаріусом П`ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №69 на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 8). Право власності також підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 9). Відповідно до акту про не проживання осіб за місцем реєстрації від 06 грудня 2022 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 07 квітня 2017 року за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , зареєстрована 30 жовтня 2018 року за адресою: [ADDRESS] , [INFO] , за вказаною адресою фактично не проживають з моменту реєстрації та по теперешній час, їх особисті речі за місцем реєстрації відсутні (а.с. 13). Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що відповідачі вищезазначинй будинок не використовують для проживання, нележного утримання не здійснюють. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень йогоправа хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивачка наполягає на задоволені позову, а відповідачі, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, те що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , а відповідачі будучи зареєстрованими у вказаному будинку, втратили таке право, внаслідок не проживання у будинку без поважних на це причин більше одного року, суд вважає за доцільне визнати останніх такими, що втратили право користування належним позивачці житловим приміщенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по справі в розмірі по 496,20 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved