Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду з даним позовом до Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. У своїй позовній заяві просила суд: - скасувати наказ Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к про звільнення [PERSON] з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу та поновити на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин»; - стягнути з Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свою позовну заяву обґрунтував тим, що Позивач працював на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин». Викликом від 02 травня 2022 року Позивача було викликано на 05 травня 2022 року до центрального офісу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» для поновлення трудових відносин. 05 травня 2022 року у центрального офісу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» [PERSON] було запропоновано переведення в іншу місцевість у зв`язку із переміщенням виробничого (відокремленого) підрозділу з м. Бориспіль Київської області в іншу місцевість, а саме м. Камінець-Подільський Хмельницької області. В подальшому, наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к Позивача було звільнено з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу. Вважає вказаний наказ незаконним, а тому просить скасувати. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 червня 2022 року матеріали справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою суду від 09 червня 2022 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 21 червня 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 31 серпня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин», зі змісту якого представник заперечував щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. 22 вересня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідача про доручення доказів Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року було витребувано у відповідача довідку про середньоденну заробітну плату позивача. 21 жовтня 2022 року на адресу суду від відповідача надійшла витребувана судом довідка про середньоденну заробітну плату позивача. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, проси відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд дійшов наступних висновків. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, з 22 січня 2019 року по 20 травня 2022 року [PERSON] працював на посаді завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин». Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 28 березня 2022 року за №29/4 було вирішено здійснити переміщення всього майна та обладнання (в тому числі термопластавтомату, сушарок, комплексу для нанесення лазерного маркування, прес-форми тощо) із місцезнаходження Виробничого (відокремленого) підрозділу Підприємства до нового місцезнаходження останнього за адресою: [ADDRESS] . Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 21 квітня 2022 року за №38-к було призупинено дію трудового договору з [PERSON] . Викликом від 02 травня 2022 року [PERSON] було викликано на 05 травня 2022 року до центрального офісу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» для поновлення трудових відносин. Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 02 травня 2022 року за №39-к було поновлено дію трудового договору з [PERSON] . 05 травня 2022 року у центрального офісу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» [PERSON] було запропоновано переведення в іншу місцевість у зв`язку із переміщенням виробничого (відокремленого) підрозділу з м. Бориспіль Київської області в іншу місцевість, а саме м. Камінець-Подільський Хмельницької області. На відповідно повідомленні [PERSON] власноруч було зазначено: «Згоден за умовою компенсації оплати за проїзд та проживання для мене і моєї родини згідно чинного законодавства». Наказом Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к [PERSON] було звільнено з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу. Вказаний наказ було отримано [PERSON] 20 травня 2022 року про що вказано Позивачем на наказі, а також вказано, що останній з Наказом про звільнення не згоден. Щодо позовних вимог в частині скасування наказу про звільнення, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 120 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість. Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв`язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім`ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім`ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі. Законодавець визначає поняття «інша місцевість» як інший населений пункт. Такого висновку можна прийти, проаналізувавши положення Постанови Кабінету Міністрів від 2 березня 1998 року №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість». Так, у п.1 вказаної Постанови зазначено наступне: «установити, що працівникам у зв`язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов`язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), виплачуються...». Норми ст.47 КЗпП України, передбачають, що власник зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Як вбачається з копії Повідомлення Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 05 травня 2022 року у якому [PERSON] було запропоновано переведення в іншу місцевість у зв`язку із переміщенням виробничого (відокремленого) підрозділу з м. Бориспіль Київської області в іншу місцевість, а саме м. Камінець-Подільський Хмельницької області, на останньому зазначено Позивачем, та вказане не було спростовано сторонами, що [PERSON] був згоден на таке переведення з дотриманням гарантій ст. 120 КЗпП України, про що було зазначено вище. Однак в порушення дотримання цих гарантій, Відповідачем було видано оспорюваний наказ від 12 травня 2022 року №43-к про звільнення. З точки зору ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо скасування наказу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» від 12 травня 2022 року №43-к про звільнення [PERSON] з посади завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді -завідувача виробництва виробничого (відокремленого) підрозділу Державного підприємства «Агентство з ідентифікації і реєстрації тварин» з 21 травня 2022 року. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи. Як вбачається з отриманих довідок - розмір виплат складав у березень 2022 року у сумі - 24 132,00 грн. та за квітень 2022 року у сумі - 17 344,88 грн. Таким чином, розмір заробітку за один день вимушеного прогулу становить 1 121,00 грн. Період вимушеного прогулу - 21.05.2022 - 07.03.2023 - 206 днів = 230 926,00 грн. - сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Судом враховано, що час вимушеного прогулу складає, з урахуванням норм ст. 53 КЗпП України: 206 робочих днів = 230 926,00 грн., що підлягають стягненню відповідача на користь позивача. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Суд зауважує, що відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі ст. ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст. ст. 1, 41, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved