Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про надання йому дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері та про відібрання без позбавлення батьківських прав у [PERSON] її малолітьої дитини - [PERSON] [INFO] та передати її позивачу, батьку - [PERSON] , як такому, що самостійно виховує малолітню дитину та з яким визначено місце проживання дитини - [PERSON] відповідно Ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/7837/22 від 25.10.2022 року. Вимоги обґрунтовані тим, що Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року шлюб між сторонами розірвано та визначено місце проживання дитини [PERSON] - разом з батьком. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом з батьком перебуваючи на його утриманні та вихованні. Позивач зазначив, що відповідачка у грудні 2022 року за домовленістю батька забрала дитину до себе на тиждень для проведення спільного часу з нею, однак у визначений термін відмовилась її повертати батьку, чим фактично порушувала вищевказане рішення у вигляді ухвали суду, згідно якого дитина повинна проживати з батьком. При цьому, Відповідач не здійснює належного догляду та виховання за нею, через що позивач вважає, що залишення дитини в матері є небезпечним для її життя, здоров`я та морального виховання. Всі учасники справи про дату, час і місце слухання справи повідомлені належним чином, у судові засідання не з`явилася, однак надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідачка надала до суду пояснення, в якому фактично визнала обставини, зазначені Позивачем, пояснивши, що вона у грудні 2022 року привезла дитину до себе і назад не повернула, бо вважала, що їй буде краще жити з нею. Вона не має претензій до батька, зазначила, що він турботливий, має постійний стабільний дохід, житло та вільний час для дитини. Відповідачка звернула увагу суду, що її емоційно-нестабільний стан обумовлений війною в України шкодить дитині. Вона вимушена залишати її на тривалий час і тому приділяти їй увагу та займатись належним вихованням не взмозі. Вона переймається чи в безпеці вона, няню винаймати не має можливості і вважає, що краще, щоб донька була з батьком на його вихованні та утриманні, оскільки він має можливість займатись нормальним вихованням та утриманням дитини, на відміну від матері. Суд розцінює твердження Відповідача як визнання позовних вимог в цій частині. Стосовно вимоги про надання тимчасового дозволу батьку на виїзд дитини за кордон у його супроводі без згоди Відповідача, вона заперечила, припускаючи зловживання Позивачем цим правом, в результаті чого вона не може контролювати місцезнаходження дітей. Також, Відповідачка просила суд визначити порядок її спілкування з дитиною, але своїм правом на пред`явлення такого позову не скористалась, тому суд вказану вимогу Відповідача не розглядав. Орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради надали заяву в якій зазначили, що позовні вимоги відповідають інтересам дитини, а тому мають бути задоволені. Суд, розглянувши позовну заяву, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив наступне. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина залишились проживати разом з батьком на його утриманні відповідно до ухвали суду, проте згодом мати забрала доньку до себе та не повернула, через що виник в сторін даний спір. Крім цього, в сторін виник спір стосовно надання позивачу дозволу на виїзд його дитини за кордон без згоди її матері. Відповідно до ст.32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду. Натомість, абзацом 13 пункту 2-3 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», зазначено, що виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Тобто, вказані Правила передбачають, що дитина, віком до 16 років, в даному випадку малолітня донька [PERSON] , може у супроводі свого батька [PERSON] , без нотаріально засвідченої згоди матері, виїхати за межі України. Суд вважає, що тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість підвищити рівень світогляду, покращити стан здоров`я, а також фізично, духовно та морально розвинутися. При цьому задоволення вимоги Позивача жодним чином не порушуватиме право матері на участь у вихованні власної дитини, оскільки має за мету перш за все захист прав дитини, а тому суд вирішив, що вимоги Позивача про надання йому дозволу на виїзд дитини за кордон у його супроводі та без погодження виїзду з матір`ю, мають бути задоволені. Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. У постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що відповідно до статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки місце проживання неповнолітнього … було визначено судом саме з відповідачкою. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Суд зауважує, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Однак для цього батьки повинні виявити інтерес до дитини та бажання відновити родинні зв`язки з дітьми, створивши всі умови для безпечного життя дітей, забезпечивши їх достатніми умовами для їх розвитку і виховання, оскільки діти у такому віці наслідують поведінку батьків, формують цінності, що складають основу в побудові їх особистості. Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Судом встановлено, що батьком були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування дітей, про що свідчить у тому числі зі сторони Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради згоди про задоволення позовних вимог та фактичне визнання Відповідачем позовних вимог в частині відібрання дитини. Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необхідність відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] від матері [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , без позбавлення її батьківських прав та передати її батьку - [PERSON] , як такому, що самостійно здійснює виховання малолітньої дитини, та надання батьку дозволу на тимчасовий виїзд спільної дитини сторін за межі України у його супроводі без нотаріально засвідченої згоди та супроводу матері дитини на багаторазовий виїзд за кордон України до усіх країн світу в будь-який час до досягнення дитиною 16-річного віку. Судові витрати у вигляді судового збору, згідно вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved