Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] . Позов мотивований тим, що їй та її дочці - [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . 28 квітня 2001 році [PERSON] уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований у вказаній квартирі 27 травня 2008 року. Більше двох років у дочки позивачки та відповідача відносини конфліктні та відповідач повернувся проживати до своїх батьків у м.Стебник. Добровільно знятись з реєстрації у вказаній квартирі не бажає. Хоча шлюб між [PERSON] та [PERSON] не розірваний, однак вони не проживають разом, він не оплачує комунальні послуги. Окрім цього зазначає, що факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується відповідними актами складеними ОСББ «Шахтар» за період 2020-2022 років а також вказаний факт підтверджується підписами сусідів. Тому просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. У заяві вказала, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про судові засідання шляхом направлення документів поштою, але до суду повернуто поштовий конверт з відміткою пошти «За терміном зберігання».Причин неявки суду не сповістив, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та з урахуванням заяви позивача про не заперечення щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причини неявки. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов слід задоволити з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У судовому засідання встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 вересня 2007 року видане відділом обліку, розподілу та приватизації житла Трускавецької міської ради, квартира [ADDRESS] , належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 03 листопада 2007 року, №16522231 об`єкт за адресою: [ADDRESS] належить на право приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] . Згідно копії будинкової книги для прописки громадян, які проживають у квартирі [ADDRESS] , у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як вбачається з копії свідоцтва про одруження [NUMBER] видане відділом РАГС міського управління юстиції 28 квітня 2001 року, [PERSON] та [PERSON] одружились, про що зроблений відповідний актовий запис №37. Після одруження прізвище дружини - [PERSON] . Відповідно до актів про фактичне проживання особи від 18 лютого 2020 року № 18, 28 липня 2020 року № 41, 29 травня 2020 року № 26, 08 жовтня 2020 року № 63, 03 серпня 2022 року № 27, складеними на вимогу [PERSON] Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Шахтар», у квартирі [ADDRESS] , разом з нею проживають дочка - [PERSON] та внук- [PERSON] ; зареєстрованим, але фактично не проживаючим є її зять - [PERSON] . Вказані дані підтверджені підписами сусідів. Згідно з ст.47 Конституції України гарантовано кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Стаття 71 ЖК України передбачає, що суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Матеріалами справи підтверджується, що права позивача як власника квартири порушуються відповідачем, який у квартирі фактично не проживає, однак має у ній зареєстроване місце проживання, що є перешкодою для позивача у здійсненні повноважень власника. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] близько з 2020 року без поважних причин, що перевищує строк, визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України. Будь-яких даних про те, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] з поважних причин, як і підстав для збереження за ним спірного житла, судом не встановлено. Отже, відповідно до вказаних положень закону, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є дії (бездіяльність) відповідача, не пов`язані з позбавленням володіння, якими порушується право власності власника житла. Факт не проживання відповідача в спірній квартирі з 2020 року та повернуті до суду поштові конверти з відміткою «За терміном зберігання» свідчать про те, що відповідач, маючи право на користування житлом, тривалий час та без поважних причин не проживає в ньому та з 2020 року ним не здійснюється жодних дій, які б свідчили про його намір користуватися спірним житлом. А реєстрація відповідача в будинку порушує права позивача щодо отримання субсидії на оплату комунальних послуг. Крім цього, фактично відповідач [PERSON] постійно проживає у своєї матері, а у квартирі позивачки він тільки зареєстрований. Відсутність у відповідача можливості чи бажання зареєструватись за адресою фактичного проживання чи за будь-якою іншою адресою не може бути підставою для відмови у позові про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, оскільки позивач як власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні своїм майном. Оскільки відповідач відсутній понад рік у квартирі у квартирі [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, з врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним їй майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог.

Outcome: approved