Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

20.11.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про повернення безпідставно набутих грошових коштів, у якій з урахуванням вимог уточненої позовної заяви, просить стягнути з відповідача на свою користь: 1735751,86 грн. безпідставно набутих грошових коштів за визнаним недійсним Договором про фінансовий лізинг від 02.09.2014 року; інфляційні нарахування в сумі 508003,50 грн.; 3% річних в розмірі 179471,99 грн., а також витрати на правову допомогу та сплачений позивачем судовий збір. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 02.09.2014 року між сторонами у справі був укладений договір фінансового лізингу №00010204, предметом якого став транспортний засіб типу VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 2013 року виробництва. Договір фактично укладався шляхом приєднання позивача до запропонованого договору, умови і форма якого встановлені відповідачем, в результаті чого створено істотний дисбаланс між правами та обов`язками сторін за договором. Відповідно до розділу 3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу ТОВ «Порше Лізинг Україна», відповідач придбав транспортний засіб та передав позивачу (п. 3.2.), а позивач зобов`язався користуватись цим транспортним засобом, забезпечувати його експлуатацію (п. 3.3.) та придбати транспортний засіб у відповідача за купівельною ціною (п. 3.4.) після завершення строку лізингу за укладеним між сторонами договором фінансового лізингу. 08.09.2014 року відповідач на підставі акту приймання-передачі передав, а позивач прийняв транспортний засіб. На виконання умов договору позивач здійснював оплати в період з 02.09.2014 року по 20.12.2017 року та всього сплатив 1735751,86 грн. 26.01.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. був вчинений виконавчий напис №69 про повернення позивачем на користь відповідача транспортного засобу. За вказаним виконавчим написом нотаріуса було відкрите виконавче провадження №55825888. 19.02.2018 року позивач у самостійному порядку передав автомобіль відповідачу про що державним виконавцем 28.02.2018 року складено акт вилучення та передачі майна стягувачу. Внаслідок добровільного виконання зазначене виконавче провадження було закінчене. У серпні 2018 року товариство звернулось до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, однак рішенням суду від 09.11.2018 року у справі №206/4241/18 у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі. Суд відмовив у задоволенні позову виходячи із того, що укладений між сторонами у справі договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не був нотаріально посвідченим, відтак він не створює жодних правових наслідків для його сторін. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.12.2018 року. Нормативно-правове обґрунтування позову обумовлене посиланнями на ст.ст. 216, 1212, 1213, 11, 1214, 536 та 625 ЦК України. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2021 року справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.04.2022 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2021 року - залишено без змін. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.05.2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення виявлених недоліків. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.07.2022 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.08.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.08.2022 року задоволене клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.09.2022 року задоволене клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2022 року задоволене клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.10.2022 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 08.08.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що 02.09.2014 між сторонами у справі був укладений Договір про фінансовий лізинг №00010204, відповідно до положень якого відповідач передав позивачу у користування автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 2013 року виробництва, а позивач зобов`язався прийняти Об`єкт лізингу і сплатити суму коштів за Договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із Графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів. Позивач відповідно до положень п. 6.1. Договору лізингу зобов`язався здійснювати щомісячні лізингові платежі відповідно до Плану відшкодування. Сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов Контракту (п. 21. Загальних умов), а саме: предмет лізингу та його вартість; строк, на який надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); початок та кінець строку лізингу, розмір першого лізингового платежу, щомісячний платіж; Графік платежів; умови передачі предмету лізингу у власність лізингоодержувача після закінчення строку лізингу та інше. Загальними умовами передбачено, що Порше Лізинг Україна придбаває об`єкт лізингу (отримує право власності на об`єкт лізингу) та передає лізингоодержувачу Об`єкт лізингу на умовах фінансового лізингу згідно з положеннями застосованого українського законодавства та цього Договору; Порше Лізинг Україна зберігатиме за собою право власності на Об`єкт лізингу, в той час як лізингоодержувач матиме право на експлуатацію Об`єкта лізингу впродовж усього строку дії Договору (окрім випадків коли Порше Лiзинг Україна матиме право розірвати цей договір/відмовитись від договору та вимагати повернення об`єкта лізингу, як зазначено в договорі). 08.09.2014 року позивачем було отримано транспортний засіб, тобто відповідач виконав свій обов`язок перед позивачем в межах договору лізингу. Зазначені вище обставини встановлено рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська у справі №206/4241/18 від 09.11.2018. Однак, Договір лізингу не був нотаріально посвідчений, а відтак, в силу положень законодавства чинного на момент укладання Договору лізингу, Договір лізингу є нікчемним. Позивач просить у позовній заяві повернути безпідставно набуті кошти, однак відповідач вважає такі вимоги позивача безпідставними. Посилаючись на положення Закону України «Про фінансовий лізинг» відповідач вказує, що лізинговий платіж є платою за користування об`єктом лізингу. Позивач з 08.09.2014 по 28.02.2018 користувався Об`єктом лізингу. Отже, відшкодування плати за весь час користування річчю, власником якої є відповідач, особою, яка безпідставно користувалась річчю, відповідає нормам матеріального права та є способом захисту майнових прав власника. Збереження відповідачем коштів за весь час користування річчю, власником якої є відповідач, не створює суттєвого дисбалансу у правах та інтересах сторін нікчемного договору і за своєю суттю є способом захисту майнових прав власника. Лізингові платежі є платою за користування об`єктом лізингу. Лізинговий платіж є платою за користування як відповідно до положень законодавства так i відповідно до погоджених сторонами умов договору лізингу, а отже відповідно до cт. 1212 ЦК України не підлягають поверненню в порядку застосування наслідків недійсності правочину. Відповідач вказує, що своїм відзивом він також робить заяву про застосування строків позовної давності. Договір про фінансовий лізинг був укладений сторонами 02.09.2014, відповідно позивач з моменту укладення договору знав про всі істотні умови викладені в договорі лізингу, однак ніяких заперечень проти умов викладених в договорі не заявляв протягом часу, який передував зверненню з позовом до суду. Оскільки позивач протягом трьох років не звертався з даним позовом, то відповідно він пропустив строк позовної давності. Посилаючись на положення ст. 256, ч. 3 ст. 261, ст. 215 ЦК України відповідач вказує, що правочин укладений 02.09.2014 є нікчемним з моменту його укладення, тобто з дати підписання договору про фінансовий лізинг. Обґрунтовуючи вимоги щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності відповідач посилається на правові позиції викладені у постановах Верховного суду від 18.03.2020 року у справі №755/612/16-ц, від 04.12.2019 року у справі №234/13519/16-ц, від 24.02.2021 року у справі №405/1018/17, від 22.12.2021 року у справі №334/1662/19. Відповідач вказує, що позивачем строки позовної давності пропущено, що є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідач просить відмовити у задоволенні позову через його необґрунтованість, а у випадку якщо суд дійде висновку про обґрунтованість позову, застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з їх пропущенням. 07.09.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що сторона позивача підтримує раніше заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить позов задовольнити. Позивач посилається на положення Законів України «Про фінансовий лізинг», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Резолюції Генеральної Асамблеї ОО «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року, Хартії захисту споживачів (схваленої Резолюцією Консультативної Асамблеї Ради Європи від 17.05.1973 року №543), Директиви 2005/29/ЄС, Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21 «Про затвердження Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб`єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами», а також зміст рішення Конституційного Суду України від 11.11.2013 року №1-12/2013 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 і зазначає, що у правовідносинах щодо надання фінансових послуг споживач (клієнт) є вразливою стороною правовідносин та підлягає особливому захисту зі сторони держави і її органів. Укладаючи договір фінансового лізингу у визначеній саме відповідачем формі та за визначеними саме відповідачем умовами і враховуючи, що надання послуг з фінансового лізингу підлягало державному регулюванню та встановленим вимогам, позивач не знав та не міг знати, що договір фінансового лізингу №00010204 від 02.09.2014 року є нікчемним, тому посилання відповідача на нікчемність вказаного договору на момент його укладання не може братись судом до уваги. Сторона позивача вказує, що дізнатись про порушення свого права позивач на момент укладання договору фінансового лізингу від 02.09.2014 року не міг та не мав навіть сумнівів у правомірності його укладання, належності його форми тощо. Сторони після укладання договору виконували його умови, здійснювали свої права та обов`язки за договором. У серпні 2018 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулось до Самарського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором фінансового лізингу посилаючись на укладення, обов`язковість умов такого договору для виконання сторонами. Однак, рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено повністю. Звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості товариство у відповідності до ст. 264 ЦК України перервало позовну давність у правовідносинах, що випливають із договору фінансового лізингу від 02.09.2014 року. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2018 року не було оскаржене та набрало законної сили 20.12.2018 року, і саме з моменту набранням вказаним рішення законної сили, у даній справі має обраховуватись позовна давність, відтак позов пред`явлено до суду в межах строку позовної давності. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній та відповіді на відзив, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що укладений між сторонами спору договір фінансового лізингу є нікчемним, тому товариство має повернути позивачу незаконно набуті кошти. Позивач вказує, що не знав про те, що договір є нікчемним, а про цей факт дізнався лише зі змісту рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Автомобіль позивач передав відповідачу, який на момент передачі був у задовільному технічному стані. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та відповіді на відзив, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що у 2014 році між сторонами був укладений договір фінансового лізингу. Згідно рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська цей договір є нікчемним. Товариство звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості, однак у задоволенні позову було відмовлено через нікчемність договору фінансового лізингу. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.12.2018 року. Поряд із цим, позивач сплачував відповідачу лізингові платежі і оскільки договір є нікчемним, то такі кошти є безпідставно отриманими відповідачем згідно положень ст. 1212 ЦК України. Відповідно до положень ст. 216 ЦК України нікчемний правочин не створює жодних правових наслідків, тому сторони мають повернути одна одній все отримане за таким правочином. При цьому, за виконавчим написом нотаріуса позивач повернув відповідачеві автомобіль. Крім того, відповідач має сплатити кошти з урахуванням ст. 625 ЦК України, тому на такі кошти сторона позивача нарахувала 3% річних та інфляційні втрати. Лізинговий платіж включає у себе і авансовий, і орендний платіж, тож безпідставними є заперечення відповідача щодо безпідставності вимог по суті спору. Позивач є споживачем фінансових послуг, йому не було відомо про нікчемність правочину та позивач виходив із того, що відповідач діє законно. Нікчемність правочину встановлена рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська і позовна давність має розраховуватись саме з дати набрання цим рішення законної сили. Представник наполягає на обґрунтованості позовних вимог щодо повернення відповідачем отриманих від позивача грошових коштів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат. Представник відповідача в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить відмовити в задоволенні позову та додатково пояснив суду, що позивач взяв автомобіль у лізинг, користувався ним, а договір є нікчемним саме з моменту його вчинення. Представник вказує, що з урахуванням положень ст.ст. 3, 13, 16 ЦК України позивач діє недобросовісно. Крім того, строк позовної давності за вимогами позивача сплинув, адже нікчемність не рішенням суду встановлюється, а нікчемним договір фінансового лізингу є в силу закону. Товариство придбало та передало позивачу автомобіль, тобто розпочалось виконання нікчемного договору і саме з цієї дати має відраховуватись строк позовної давності. Товариство отримало від позивача автомобіль, але ж цей транспортний засіб був у користуванні. Після повернення автомобіля лізингові платежі не сплачувались. ЦК України визначає, що за нікчемним правочином строк позовної давності починає свій перебіг з моменту початку виконання. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 02.09.2014 року між сторонами у справі був укладений договір фінансового лізингу №00110204 за яким об`єктом лізингу став автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 2013 року виробництва, вартість об`єкту лізингу 1087416,00 грн. (еквівалент 82380,00 дол. США) (а.с. 80). Позивач зобов`язався сплачувати авансовий, адміністративний платежі та лізингові платежі щомісячно, при цьому лізинговий платіж включає у себе в тому числі відшкодування частини вартості Об`єкта лізингу, проценти та комісії (а.с. 81-84). За укладеним між сторонами договором фінансового лізингу позивач за період з 02.09.2014 року по грудень 2017 року сплатив 1735751,86 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими документами (а.с. 97-132). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2018 року у справі №206/4241/18 відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу. У вказаному рішенні зазначено, що: «08.09.2014 року між позивачем та відповідачем було складено акт прийому-передачі, згідно якого позивач передав, а відповідач прийняв об`єкт лізингу. Оскільки сторонами не додержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, то цей договір є нікчемним, та як наслідок, він не створює жодних юридичних наслідків для сторін. У цьому разі визнання договору недійсним судом не вимагається, а відтак заявлені представником позивача вимоги задоволенню не підлягають» (а.с. 135-140). За змістом ст.ст. 1, 3, 4, 6, 12 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Суб`єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця. Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Предмет лізингу підлягає реєстрації у випадках і в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень ст.ст. 806, 807 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Отже, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки. При цьому, за договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві в користування. Відповідно до положень ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. За змістом ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Ураховуючи встановлені судом обставини та наведені норми чинного законодавства України, укладений між сторонами у справі договір фінансового лізингу №00010204 від 02.09.2014 року, об`єктом якого був автомобіль марки VW Тouareg NF 3.о І V6 ТDI, шасі № [NUMBER] , двигун № [NUMBER] , 2013 року виробництва, є нікчемним у зв`язку з недодержанням сторонами вимог закону про необхідність нотаріального посвідчення такого виду договору. За змістом ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Вирішуючи спір по суті суд врахував, що Главу 58 ЦК України було доповнено ст. 809-1 згідно із Законом № 1201-IX від 04.02.2021 року, який набрав чинності 13.06.2021 року, тобто як на час укладення договору фінансового лізингу у 2014 році, так і на час здійснення позивачем останніх виплат по лізинговим платежам (грудень 2017 року згідно наявних у справі банківських квитанцій), такі умови щодо лізингових платежів у нормах ЦК України не містилися. Отже, згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Поряд із цим, Верховний Суд у своїй постанові від 09.03.2021 року в справі №468/176/18-ц вказав: «Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі описаних правовідносин - позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс». В оцінці доводів касаційної скарги про те, що не підлягають стягненню із товариства на користь позивача грошові кошти, сплачені ним за користування предметом лізингу у період з 29 квітня 2014 року до 29 листопада 2016 року, Верховний Суд врахував, що укладений договір лізингу є нікчемним в усій сукупності його умов та додатків до нього. Відповідно, жодні положення зазначеного нікчемного договору не можуть бути застосовані судом для обрахунку, у тому числі і умови про оплату за користування предметом лізингу. Верховний Суд у таких висновках виходить з того, що визначена у договорі плата за користування предметом лізингу відповідно до додатку №2 до договору, а також зазначені в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України суми відшкодування вартості за користування майном (у справі, яка переглядається, - автомобілем) не є тотожними правовими категоріями, а тому друга категорія не може бути обрахована із застосуванням умов нікчемного правочину. Правилами абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. ТОВ «Автокредит Плюс» не посилається, не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Так, під час розгляду справи судами не встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження №61-34771св18), підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Верховний Суд врахував, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від позивача лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18). У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми та зобов`язання останнього повернути лізингодавцю об`єкт лізингу. Разом з тим, у цій справі судами не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, такі позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» не заявлялись і такими підставами зустрічний позов не обґрунтовувався. Визначаючи розмір відшкодування вартості майна, яким користувався лізингоодержувач та який підлягає поверненню ТОВ «Автокредит Плюс», товариство мало довести розмір такого відшкодування». Ураховуючи встановлені судом обставини справи, нікчемність укладеного сторонами договору фінансового лізингу та беручі до уваги висновки Верховного Суду з аналогічної категорії справ, відсутні підстави для висновку щодо зменшення суми сплачених позивачем платежів на суму складової лізингових платежів, що полягає у платі за користування предметом лізингу, оскільки таких положень ЦК України не містить, а відповідач під час розгляду справи не обґрунтовував та не доводив розміру відшкодування вартості користування майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Отже, позивачем мотивовано заявлено вимогу про стягнення з відповідача сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу, який є нікчемним. Натомість, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в зв`язку із застосуванням наслідків спливу строку позовної давності про сплив якої заявлено стороною відповідача. За змістом ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виконання нікчемного правочину почалось у вересні 2014 року, адже 02.09.2014 року позивач здійснив перший платіж за нікчемним договором (згідно наявної в матеріалах справи копії банківської квитанції №1), а 08.09.2014 року відбулась передача об`єкта лізингу від відповідача позивачу згідно акту прийому-передачі, що підтверджується встановленими рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2018 року у справі №206/4241/18 обставинами та визнано і не заперечувалось сторонами у справі. Отже, виконання сторонами нікчемного правочину почалось у вересні 2014 року, натомість із позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину позивач звернувся до суду 20.11.2021 року, тобто із пропущенням встановлено законом строку позовної давності, який сплинув у вересні 2017 року. Наведене свідчить про звернення позивача до суду із відповідним позовом поза межами визначеного законом трирічного строку позовної даності. Поскільки на час звернення позивача до суду строк позовної даності за заявленими вимогами сплив, і в матеріалах прави наявна заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, у задоволенні позову про стягнення сплачених за нікчемним договором фінансового лізингу сум слід відмовити, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а також стосовно нарахувань здійснених позивачем у відповідності до положень ст. 625 ЦК України з урахуванням положень ст. 266 ЦК України. У своїй постанові від 18.03.2020 року в справі №755/612/16-ц Верховний Суд зазначив, що нікчемний договір не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов`язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань. Таким чином, визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17. За таких обставин відсутні підстави для надання юридичної оцінки окремим пунктам договору на предмет їх несправедливості у розумінні Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину. Установлено, що відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до статей 256, 257, 260 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (статті 251 - 254 ЦК України). Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 17 травня 2012 року. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша статей 626 - 629 ЦК України). Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходив із того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі. Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування апеляційним судом строку позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачці стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізінг - з вересня 2014 року, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України. У своїй постанові від 24.02.2021 року у справі №405/1018/17 Верховний Суд дійшов наступних висновків: Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина третя статті 261 ЦК України). Аналіз частини третьої статті 261 ЦК України свідчить, що перебіг позовної давності пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі № 234/13519/16-ц (провадження №61-14512св18) вказано, що «відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Позовна давність застосовується до обґрунтованого позову». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі №755/612/16-ц провадження №61-14687св19) щодо позовної давності за вимогами застосування наслідків нікчемного правочину вказано, що «відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Згідно із частинам першою та третьою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Судами встановлено, що виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто - з 17 травня 2012 року. Відповідно до частин другої-четвертої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Так, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин, обґрунтовано виходив із того, що відносно вимог застосування наслідків нікчемного (недійсного) правочину сплив строк позовної давності, про застосування наслідків якої заявлено стороною у спорі. Доводи касаційної скарги щодо безпідставного застосування апеляційним судом строку позовної давності, оскільки початок його обчислення необхідно проводити з часу, коли позивачці стало відомо про несправедливі умови Договору про фінансовий лізинг - з вересня 2014 року, є необґрунтованими, оскільки протирічать приписам частини третьої статті 261 ЦК України». У справі, яка переглядається: [PERSON] пред`явлена вимога про застосування наслідків нікчемного правочину (договору про фінансовий лізинг № 00005823); у жовтні 2012 року почалося виконання нікчемного договору про фінансовий лізинг № 00005823; ТОВ «Порше Лізинг Україна» заявило про застосування позовної давності. Проте апеляційний суд при залишенні без змін рішення суду першої інстанції в частині застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів на користь [PERSON] : не звернув увагу, що суд першої інстанції взагалі не вказав про застосування/незастосування до цієї вимоги позовної давності; не врахував, що частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною щодо частини першої статті 261 ЦК України та перебіг позовної давності пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання та, як наслідок, неправильно визначив початок перебігу позовної давності. За таких обставин, зробив передчасний висновок про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів на користь [PERSON] та апеляційний суд в оскарженій постанові застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року у справі №234/13519/16-ц (провадження №61-14512св18) та в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі №755/612/16-ц провадження №61-14687св19). Безпідставними є посилання сторони позивача на те, що строк позовної давності починає свій перебіг від дня набрання рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська законної сили (адже з цього часу позивач дізнався про нікчемність правочину), оскільки положення ч. 3 ст. 261 ЦК України є спеціальними до положень ч. 1 ст. 261 ЦК України і в даному випадку перебіг строку позовної давності починається саме з дня початку виконання нікчемного правочину. Переривання строку позовної даності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину, як про це стверджує сторона позивача, не відбулось, адже товариство зверталось із позовом про стягнення заборгованості, а не застосування наслідків нікчемності договору, та й на час звернення товариства до суду із позовом про стягнення заборгованості у серпні 2018 року, строк позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемності правочину вже сплив, що відбулось у вересні 2017 року. Ураховуючи все вище наведене та відсутність встановлених судом причин поважності пропущення строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] з підстав застосування наслідків спливу строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed