Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , в якому просила визнати останніх такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] (далі - Житловий будинок). В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві спільної часткової власності належить 1/18 частина Житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.2020 та 1/3 частина - на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2009. Співвласниками інших частин Житлового будинку є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У Житловому будинку зареєстровані, але не проживають відповідачі, які не є членами сім`ї позивача. Згідно рішення виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 23.09.2021 вирішено за доцільне зняття з реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , та визнання її такою, що втратила право користування Житловим будинком. Позивач не може в повному обсязі реалізувати своє право власності внаслідок реєстрації в Житловому будинку відповідачів, які фактично в ньому не проживають. На підставі викладеного позивач просила позов задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вона зазначила, що з позовом не згодна, оскільки вони з донькою зареєструвались та вселилась до будинку за письмовою згодою всіх власників, є членами сім`ї позивача, про що зазначено в довідці про склад сім`ї, іншого житла не мають, а тому просила в задоволенні позову відмовити. Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що відповідачі не є членами її сім`ї, неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю у м. Харкові, факту не проживання у спірному будинку не спростували, створюють перешкоди позивачці та іншим співвласникам у користуванні та розпорядженні спірним житлом, а тому з метою усунення порушення прав останніх мають бути визнані такими, що втратили право користування будинком. Позивач подала заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про його проведення повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи без її участі до суду не надходило. Від представника Служби у справах дітей Виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області надійшла заява про розгляд справи без їх участі та ухвалення рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням висновку комісії з питань захисту прав дитини. Від [PERSON] надійшла заява, в якій вона просила суд розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суд, розглянувши позов, відзив на позов та відповідь на нього, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Суд установив, що власниками Житлового будинку є позивач [PERSON] та треті особи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за законом серії НОК № 706370 від 18.05.2020, реєстровий номер 1-613, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 209699598 від 21.05.2020, договору купівлі-продажу серії ВМС № 996571 від 20.06.2009, Витягу з Державного реєстру правочинів серії ММ № 408304 від 20.06.2009 та реєстраційного посвідчення КП «Чугуївське МБТІ» від 24.06.2009 (а.с.9-13). Згідно копії рішення виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 12.09.2014 за № 324 [PERSON] призначена опікуном [PERSON] та [PERSON] та її зобов`язано здійснювати ефективні заходи управління майном дітей, його збереження та використання тощо (а.с.14). Відповідно до копії довідки відділу ЦНАП Чугуївської міської ради Харківської області від 04.10.2021 відповідачі зареєстровані в Житловому будинку (а.с.15). Згідно з копією довідки вуличного комітету № 23 Чугуївської міської ради Харківської області від 06.09.2021 відповідачі не проживають у Житловому будинку з 16.04.2013 року (а.с.16). Рішенням комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 14/4 від 14.09.2021 та рішенням виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 264 від 23.09.202 визнано за доцільне зняття з реєстрації місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , та визнання її такою, що втратила право користування житлом за адресою: [ADDRESS] (а.с.28,29). З даних рішення комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області № 14/4 від 14 вересня 2021 року вбачається, що будинком [ADDRESS] займається [PERSON] , проводить ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги, а донька останньої, [PERSON] , з малолітньою онукою [PERSON] жодного дня не проживали за вказаною адресою, фактично проживають у [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частинами першою та другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що «за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Суд установив, що спір виник між позивачем [PERSON] , як власником житла, та відповідачем [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , які є членами сім`ї співвласника - третьої особи [PERSON] , а тому на дані правовідносини поширюються положення статей 405 ЦК України, 150, 156 ЖК України. Частиною першою статті 156 ЖК передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. З 01 грудня 2021 року набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі- Закон). Статтею 5 Закону визначено, що громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна. Статтею 7 Закону передбачено, що повнолітня особа декларує місце свого проживання самостійно. Декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за місцем проживання її батьків або інших законних представників чи одного з них без надання згоди такими особами. Дитина віком від 14 до 18 років самостійно декларує місце свого проживання за адресою іншого житла, ніж зареєстроване або задеклароване місце проживання її батьків або інших законних представників, за згодою батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, встановленого статтею 15 цього Закону. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї співвласника на користування будинком. Тобто, будь-яке позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись у судовому порядку. Очевидно, що факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, яке вона має право вимагати усунути. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Для реалізації повноважень власника житла остання має право вимагати від відповідачів усунення порушення свого права у визначений спосіб. Право відповідачів на користування належним позивачу житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті. Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria). У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Суд встановив, що відповідачі [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] були зареєстровані у Житловому будинку та є членами сім`ї співвласника - третьої особи [PERSON] , оскільки є її донькою та онукою відповідно. З 16.04.2013 року вони у спірному будинку не проживають, оскільки проживають за адресою: [ADDRESS] , за якою [PERSON] отримує поштову кореспонденцію, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.22). Отже, обставини даної справи свідчать про те, що фактичне місце проживання відповідачів відрізняється від зареєстрованого місця проживання. Як стверджувала позивач, і такі твердження не спростовані відповідачем у справі, жодних перешкод у користуванні будинком позивач відповідачу [PERSON] та її доньці не чинила, вони проживають за іншою адресою у добровільному порядку. Тобто, з 16.04.2013 відповідач [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] не користуються спірним житлом. Отже, оскільки спірний будинок понад дев`ять років не є місцем постійного проживання матері дитини, видається сумнівним можливість вселеннята фактичного проживання у подальшому неповнолітньої [PERSON] у спірному житлі, оскільки її мати не має права на користування цим житлом, що призвело би до роздільного проживання неповнолітньої дитини та її матері, яка наразі проживає за іншою адресою разом із донькою. Варто також зазначити, що на відповідача [PERSON] - законного представника неповнолітньої [PERSON] був покладений обов`язок вжити заходів щодо зміни реєстрації свого місця проживання та відповідно зміни місця реєстрації своєї доньки, з тим, щоб дитина була зареєстрована разом із матір`ю. Встановлені судом обставини свідчать про те, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] та її неповнолітньої доньки [PERSON] існує лише де-юре, тобто є формальною умовою приналежності до будинку, тому з метою дотримання балансу інтересів сторін, суд вважає, що право позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном, як власника цього житла, підлягає захисту у спосіб визначений нею у позовній заяві, який є ефективним та призводить до поновлення її прав та не покладатиме надмірний тягар на відповідача [PERSON] та її доньки [PERSON] , оскільки не порушує інтересів неповнолітньої дитини та її право на житло. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Доводи відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву, не обгрунтовані та не підтверджені жодними належними та допустими доказами, будь-яких клопотань щодо витребування таких доказів судом від відповідача за час розгляду справи судом не надходило. З огляду на викладені обставини позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved