Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої посилається на те, що є власником житлового будинку, загальною площею 356,1 кв м, що розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстровано 14.12.2004 року під час перебування у шлюбі з [PERSON] . Шлюб згодом розірвано 25.10.2022 року. Однак зазначений будинок фактично було побудовано за власні кошти [PERSON] у період з 1993 по 2003 роки на його ж приватизованій земельній ділянці до шлюбу. \~ \~ \~ \~Зважаючи на викладене, та той факт, що право власності на вище вказаний житловий будинок зареєстровано під час перебування у шлюбі, він змушений звернутись до суду з метою визнання за ним права особистої приватної власності на зазначене майно. \~ \~ \~ \~У відзиві на позовну заяву (а.с. 107-108) відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки спірний житловий будинок не є приватною власністю [PERSON] , а є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи або їхні представники не з`явились, у зв`язку з чим розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представником позивача подано заяву подано заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача; позовні вимоги підтримав та просить задовольнити (а.с. 118). Представником відповідача також подано заяву про розгляд справи без її участі та участі відповідача; у задоволенні позовної заяви просить відмовити (а.с. 122). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 26.07.2003 року було зареєстровано шлюб сторін (а.с. 20), який розірвано 25.10.2022 року (а.с. 21). Рішенням 14-ї сесії двадцять першого скликання Зарічанської сільської Ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області від 09.10.1993 року [PERSON] передано у приватну власність 0,14 га земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] із земель запасу (а.с. 32) та отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ 08-10 № 001221 від 29.12.1995 (а.с. 34-35). Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] виготовлений на ім`я [PERSON] 13.10.2003 року (а.с. 28-31). Відповідно до свідоцтва про право власності від 10.12.2004 року житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві приватної власності (а.с. 26). \~ \~ \~ \~30.01.2007 року [PERSON] отримав державний акт серії ЯБ № 842494 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822082500:02:001:0424, загальною площею 0,1393 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 36-37). \~ \~ \~ \~Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів № 322901930 від 15.02.2023 року (а.с. 121) право власності на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 14.12.2004 року. Твердження позивача про те, що будівельні роботи були здійснені ним до вступу у шлюб, починаючи із замовлення проекту будинку, фундаменту, закінчуючи внутрішніми роботами, виготовлення технічної документації та прийняттям будинку в експлуатацію підтверджується: копією будівельного паспорту на забудову земельної ділянки від 1993 року, копією договору на ремонт і будівництво будинків, квартир, господарських, побутових будівель і споруд за замовленнями населення від 26.07.1992 з квитанцією до прибуткового касового ордера, копією робочого проекту 3-х фазного відгалуження в житловому будинку з квитанцією до прибуткового касового ордера, копією робочого проекту водопостачання і каналізації житлового будинку з квитанцією до прибуткового касового ордера, копією договору на поставку природного газу від 16.11.1998 № 37071, копією акту Державної технічної комісії по прийняттю об`єкту в експлуатацію від 09.08.2003 року, копією розрахунку обсягів та вартості рембудробіт, потреби в матеріалах та їх вартості з виконання замовлення з квитанцією до прибуткового касового ордера, копіями накладних на матеріали; копіями квитанцій до прибуткового касового ордера; копіями ордерів на відпуск лісопродукції; копіями актів на здачу виконаних робіт з надання послуг працівникам заводу; копією замовлення сантехнічних робіт; копіями розрахунків та вартості робіт, потреби в матеріалах та їх вартості з виконання замовлення, копією договору на ремонт і будівництво будинків, квартир, господарських, побутових будівель і споруд за замовленнями населення від 22.06.1996 з квитанцією до прибуткового касового ордера, копією договору на ремонт і будівництво будинків, квартир, господарських, побутових будівель і споруд за замовленнями населення від 13.03.1996 з квитанціями до прибуткового касового ордера (а.с. 22-25, 38-98). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права особистої приватної власності на майно, позивач зазначає, що спірне нерухоме майно було побудоване ним фактично ще до укладення шлюбу з [PERSON] , за його особисті кошти, а відтак не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. Суд бере до уваги вказані доводи позивача, зважаючи на наступне. Відповідно до вимог п. 19 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Згідно із п.п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Окрім того, відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року по справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. При вирішенні\~питання розподілу\~судових витрат суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається: у позовах про визнання права власності на майно - вартістю майна. Разом з тим, виходячи зі змісту ст. 176 ЦПК України, ціна позову повинна визначатися, виходячи із дійсної вартості зазначеного майна. Позивач [PERSON] в силу закону звільнений від сплати судового збору за подання позову (а.с. 15), відтак судом при відкритті провадження у справі не надавалась оцінка визначення правильності сплати судового збору. Однак у силу приписів ст. ст. 141, 264 ЦПК України суд при ухваленні рішення має також, поміж іншого, вирішити питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продане в даному населеному пункті чи місцевості. Відповідно до п.3 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджених постановою Кабінетів Міністрів України №1440 від 10.09.2003 року, ринкова вартість це вартість, за яку можливе відчуження об`єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу. Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. За статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» № 2658-III від 12.07.2001 року незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання. Механізм проведення оцінки нерухомого та рухомого майна для цілей обчислення державного мита та інших обов`язкових платежів визначений постановою Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» від 21 серпня 2014 року №358. У відповідності до п.п.1 п.1 вказаної вище Постанови, оціночною вартістю для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства є ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав. За змістом п. 9 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. У разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. Подібні положення містить ч. 2 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" за змістом якої у разі якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи. У позовній заяві вказано ціну позову 75091,00 грн. Однак суд не погоджується з визначенням такої ціни позову станом на момент звернення до суду із позовною заявою. Натомість доказів щодо дійсної ринкової вартості спірного майна суду не надано. Враховуючи те, що позовна заява інформації про фактичну (дійсну) ринкову вартість спірного майна, на яке позивач просить визнати право власності, не містить і такі дані суду не були надані до позовної заяви, сід вважає за можливе визначити розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання позовної заяви. Відтак, на підставі\~ ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 7000,00 грн. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved