Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13 листопада 2019 року між ним та відповідачкою укладено договір позики, що підтверджується розпискою, відповідно до якого він передав відповідачці грошові кошти у розмірі 3 000 доларів США. Відповідачка зобов`язалась повернути позику не пізніше 30 квітня 2021 року, однак не повернула борг.Позивач звертався до відповідачки з письмовою вимогою про сплату заборгованості, однак відповідачка грошові кошти не повернула. Оскільки відповідачка не виконала взяті на себе зобов`язання у встановлений у розписці строк, то позивач, згідно ст. 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), має право на одержання процентів від суми позики за невиконання грошового зобов`язання, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Термін прострочення виконання зобов`язання - повернення позики, становить період з 13 листопада 2019 року по 30 квітня 2021 року, тобто 535 днів. Розрахунок проведений по формулі: проценти = сума заборгованості х кратність ставки НБУ (1) х (облікова ставка НБУ : 100) х кількість днів прострочення виконання грошового зобов`язання : кількість днів у році. Облікова ставка НБУ за період з 13.11.2019 по 12.12.209 року складала 15,5%, відсоток від суми позики - 38,22 доларів США; з 13.12.2019 по 31.12.2019 року - 13,5%, відсоток від суми позики - 21,08 доларів США; з 01.01.2020 року по 30.01.2020 року - 13,5%, відсоток від суми позики - 33,20 доларів США; з 31.01.2020 року по 12.03.2020 року - 11%, відсоток від суми позики - 37,87 доларів США; 13.03.2020 року по 23.04.2020 року - 10%, відсоток від суми позики - 34,43 доларів США; 24.04.2020 року по 11.06.2020 року - 8%, відсоток від суми позики - 32,13 доларів США; з 12.06.2020 року по 31.12.2020 року - 6%, відсоток від суми позики - 99,84 доларів США; з 01.01.2021 року по 04.03.2021 року - 6%, відсоток від суми позики - 31,07 доларів США; з 05.03.2021 року по 15.04.2021 року - 6,5%, відсоток від суми позики - 22,44 доларів США; з 16.04.2021 року по 30.04.2021 року - 7,5%, відсоток від суми позики - 9,25 доларів США. Отже, сума процентної ставки становить 359,53 доларів США. Позивач просить суд стягнути на його користь з відповідачки борг за договором позики у розмірі 3359, 53 доларів США. Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.15). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.28). Заочним рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено, стягнуто з відповідачки заборгованість за договором позики на суму 3000 доларів США, що еквівалентно 80001,60 грн. та 359,53 доларів США - процентів зв користування позикою (а.с.36-37). 24 вересня 2021 року відповідачка подала заява про перегляд заочного рішення (а.с.42-45). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2021 року заяву про перегляд заочного рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2021 року задоволено, вищезазначене заочне рішення скасовано та призначено підготовче засідання по справі (а.с.64, 67-68). Ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.106). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2022 року справа передана у провадження судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Бабічевої Л.П. та ухвалою судді від 19 вересня 2022 року справу прийнято до провадження і призначено розгляд справи по суті( а.с. 120-121). 18 жовтня 2021 року відповідачка подала до суду відзив на позов, у якому зазначила, що копія розписки у справі, надана до суду позивачем, не містить природи договору боргової розписки, яка полягає в отриманні в борг грошових коштів та засвідченні отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей чи передачі грошової суми позичальнику. Вона зобов`язалася повернути лише грошові кошти в сумі 3000 доларів США, а не отриману у борг всю суму коштів. Відповідач змусив її написати таку розписку. Просить залишити позов без задоволення (а.с.74-76). Позивач подав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що боргова розписка підтверджує як факт укладання договору позики, так і факт отримання боржником грошових коштів. Боргова розписка знаходиться у позивача, що свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачкою не виконано. Просив задовольнити позов у повному обсязі (а.с.83-88). У судовому засіданні позивач позов підтримав з вищевикладених підстав, просить позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачки суму боргу за договором позики у розмірі 3359, 53 доларів США. Відповідачка у судовому засіданні позов не визнала, оскільки договір позики між нею та позивачем не укладався, грошові кошти позивач їй не передавав. Вона написала 25.11.2020 р. розписку, але під тиском позивача, який їй погрожував фізичною розправою. До правоохоронних органів не зверталась. Вони з позивачем проживали спільно, вели спільний побут. Згодом стосунки між нею та позивачем припинились. З метою, щоб вона не подавала позов про поділ спільного майна, позивач сказав їй написати розписку. Просить відмовити у задоволенні позову. 27.12.2022 р. відповідачка подала заяву про розгляд справи у її відсутність ( а.с. 147-148). Суд, вислухавши позивача, відповідачку, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках /ч.1 ст.13 ЦПК України/ і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень /ч.3 ст.12 ЦПК України/. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, а згідно ч. 2 даної статті договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідний правовий висновок також мітиться у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц. Судом встановлено, що 25.11.2020 відповідачка [PERSON] надала позивачу [PERSON] розписку, у якій вказала, що позичила (взяла в борг) 13.11.2019 р. у позивача грошові кошти у сумі 3000 доларів США та зобов`язується повернути до 30.04.2021 р. ( а.с. 111). У розписці чітко зазначено, що відповідачка взяла в борг 13.11.2019 р. у позивача грошові кошти у сумі 3000 доларів США. Оцінивши зміст розписки від 25.11.2020, суд доходить висновку, що вона підтверджує передання грошових коштів від позивача до відповідачки і отримання останньою грошових коштів у позику. Отже, судом встановлено, що позивач з відповідачкою перебувають у договірних відносинах та між ними було укладено саме договір позики у письмовій формі згідно вимог ч. 1 ст.1047 ЦК України, що підтверджується наданою відповідачкою розпискою. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачка [PERSON] зобов`язалась повернути позику у строк до 30.04.2021 р., про що зазначила у наданій позивачу розписці, однак, вказаної суми грошей позивачу не повернула. Відповідачка факт отримання у позивача грошових коштів у позику заперечує і посилається на складання розписки під тиском позивача, який їй погрожував. Фактично вказує на те, що договір позики вчинено під впливом насильства. Суд не може взяти до уваги дані доводи відповідачки, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження визнання договору позики недійсним, зокрема, з підстав вчинення правочину під впливом насильства, а предметом судового розгляду по даній справі не являється встановлення підстав для визнання договору недійсним, таких позовних вимог сторони не заявляли. Допитана за клопотанням відповідачки свідок [PERSON] , яка являється кумою відповідачки, у судовому засіданні пояснила, що зі слів відповідачки їй відомо, що остання примусово написала розписку про отримання від позивача грошових коштів у сумі 3000 доларів США, позивач міг залякати відповідачку. Вона не була свідком того як відповідачка писала розписку. Суд зазначає, що свідок повідомила обставини, які їй відомі саме зі слів самої відповідачки, показання даного свідка жодним чином не спростовує факт укладення між сторонами договору позики та повідомлені свідком обставини не стосуються предмета доказування по даній справі. Отже, відповідачкою не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між сторонами договору позики, дійсність його умов та передачі коштів, а тому суд доходить висновку, що позовні вимоги про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 3 000 доларів США є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідачки суми процентів, суд зазначає таке. Позивач на підставі ч.1 ст.1048 ЦК просить стягнути з відповідачки проценти на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 13 листопада 2019 року по 30 квітня 2021 року у розмірі 359,53 доларів США. Укладеним між сторонами договором позики не встановлений розмір процентів за користування позичальником грошовими коштами. Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України - гривню суперечить частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. Також таку позицію висловив Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі №757/27034/19-ц. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на встановлені у справі обставини отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір процентів від суми позики, то вимоги позивача не відповідають положенням діючого законодавства, а тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів у розмірі 359,53 доларів США слід відмовити. Щодо стягнення суми боргу в іноземній валюті, суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 ЦК України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно укладеного між сторонами договору позики суму позики надано в іноземній валюті - доларах США та позика мала бути повернена в доларах США. У пунктах 47, 52 постанови Великої палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц, провадження № 14-134цс18, зазначено, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням. У вказаній постанові Великої палати Верховного Суду містяться висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті. У постанові Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц викладено правовий висновок, згідно якого заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Отже, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті - доларах США є обґрунтованою. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду оплатив судовий збір у сумі 932 грн. 30 коп. (а. с.1). Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено на 89,3 % відсотків (3000 доларів США від 3359,53 доларів США складає 89,3 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме витрат по сплаті судового збору у сумі 832 грн. 54 коп. (932 грн. 30 коп. х 89,3 % : 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial