Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району, третя особа - [PERSON] , про визнання недійсним розпорядження про приватизацію квартири, свідоцтва про право власності на житло та договору дарування квартири. Позовні вимоги мотивує тим, що з народження, а саме з 30.08.1994 він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Весною-осінню 2017 року його мати потрапила у фінансову скруту через тяжку хворобу, вона більше п`яти місяців поспіль провела на стаціонарному лікуванні, потребувала стороннього догляду та дорогих ліків. Вказаними життєвими негараздами скористалися «чорні ріелтори» з метою незаконного заволодіння її неприватизованою квартирою. 18.07.2017 Заводським районним судом м. Запоріжжя ухвалено заочне рішення у справі № 332/1646/17, яким позивача [PERSON] та третю особу [PERSON] визнано такими, що втратили право користування спірною квартирою. На підставі вищевказаного заочного рішення суду позивач був знятий з реєстрації місця проживання. В подальшому, спірна квартира була приватизована тільки на одну особу - тяжкохворого відповідача [PERSON] . 22.10.2017 відповідач [PERSON] безоплатно подарувала спірну квартиру відповідачу [PERSON] . Про існування зазначеного договору позивач дізнався, коли судом розглядалася заява про перегляд заочного рішення від 18.07.2017. 14.06.2019, за його заявою, заочне рішення суду від 18.07.2017 скасоване. 28.08.2019 позов у вищевказаній справі залишений без розгляду. У зв`язку із тим, що позивач з народження і по сьогоднішній день має право на проживання у спірній квартирі, відповідно, приватизація квартири без його участі є незаконною. У разі задоволення позовних вимог в частині оскарження Розпорядження та Свідоцтва про приватизацію, вони будуть недійсними з моменту їх вчинення, а отже на час укладення оскаржуваного договору дарування від 20.10.2017 дарувальником був поданий недійсний правовстановлюючий документ про її право власності на спірну квартиру, що є підставою для визнання договору дарування недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач [PERSON] заперечувала щодо задоволення позову, посилаючись на те, що на день постановлення заочного рішення ні [PERSON] , ні [PERSON] більше 6 місяців не проживали у спірній квартирі й на даний час також не проживають, вони жодного разу не брали участі в оплаті комунальних послуг, сама [PERSON] , починаючи з 2015 року, неодноразово жалілася, що сини її покинули, ніякої допомоги не надають. За період часу з дати подання заяви про скасування заочного рішення і по день подання позову ані [PERSON] , ані [PERSON] не здійснювали жодної дії щодо вселення в спірну квартиру, тому немає підстав вважати причини відсутності [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі поважними. Відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити. Зазначила, що у період з весни по осінь 2017 року вона тяжко хворіла. Доглядом та підтримкою займалися її сини. У лікарні її навідувала племінниця [PERSON] та постійно цікавилась квартирою. В подальшому, [PERSON] наполягла на тому, щоб вона видала довіреність на її ім`я на той випадок, якщо вона помре, щоб сини не втратили квартиру, яка не була приватизована. Вона погодилась. Будь-яких домовленостей між нею та [PERSON] з приводу довіреності не було, а довіреність їй була потрібна, щоб держава не забрала квартиру у синів. Після підписання довіреності, вона більше жодних документів не підписувала. Стосовно другого візиту до нотаріуса восени 2017 року, вона взагалі нічого не пам`ятає, оскільки була під впливом сильних медичних препаратів. Приблизно через півроку стан її здоров`я покращився, вона почала приходити до тями. Ще через деякий час у поштовій скриньці вона побачила квитанцію на оплату комунальних послуг, де в графі власник квартири - була зазначена [PERSON] . Остання підтвердила, що вона є власником квартири, яку, начебто, вона їй подарувала. Вона категорично з цим не згодна, адже не мала наміру виписувати синів з квартири, приватизовувати квартиру на власне ім`я та дарувати спірну квартиру [PERSON] . Третя особа [PERSON] , надаючи письмові пояснення, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Зазначив, що він є сином [PERSON] та рідним братом [PERSON] , постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . У період з весни по осінь 2017 року мати тяжко хворіла, її доглядом та підтримкою займалися вони - її сини. Про те, що мати двічі була у нотаріуса вони не знали, також нічого не знали про виписку з квартири та про приватизацію квартири. Представник районної адміністрації ЗМР по Заводському району у своїх письмових запереченнях на позовну заяву зазначила, що до відділу приватизації районної адміністрації були подані всі необхідні документи, серед яких: довідка про склад сім`ї, де зазначено, що на момент приватизації у спірній квартирі була зареєстрована [PERSON] одноособово, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2017 про приватизацію вказаної квартири без ордеру тощо. На підставі вищезазначених документів було винесено розпорядження голови районної адміністрації № 391 від 04.10.2017 «Про приватизацію житла» та отримано заявником свідоцтво про право власності. Зазначені документи голови районної адміністрації є законними, були видані на підставі діючого законодавства та не можуть бути визнані недійсними. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 24.02.2021. Задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2021 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 01.04.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Від представника позивача - адвоката Сердюка Р.В., надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, від допиту свідків відмовляються, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ями Д.М., надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі відповідача, від допиту свідків відмовляються, просять винести рішення на підставі наявних матеріалів справи. Від представника Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району Салати Н.П. надійшла заява про розгляд справи без її участі, при винесенні рішення просить врахувати надані письмові заперечення та відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним розпорядження голови Районної адміністрації та свідоцтва про право власності на житло. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. З`ясувавши позицію учасників справи, що була висловлена у судових засіданнях в ході розгляду справи, дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] з 30.08.1994 по 10.08.2017 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 11). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] є сином [PERSON] (т. 1 а.с. 12). З виписки стаціонарного хворого ТБ 09 № 433 вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікування з 28.04.2017 по 06.09.2017 (т. 1 а.с. 12). Згідно заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2017 [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 14-15). Відповідно до свідоцтва про право власності на жило № 1387 від 04.10.2017, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (т. 1 а.с. 15). За договором дарування квартири № 3905 від 20.10.2017, [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] кв. [ADDRESS] (т. 1 а.с. 16-17). Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2019 заочне рішення від 18.07.2017 по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - скасовано (т. 1 а.с. 20). Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 28.08.2019 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - залишено без розгляду (т. 1 а.с. 21). Згідно п. 12 договору дарування, сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованої вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Куропятніковою Т.М. встановлено особи сторін, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири (т. 1 а.с. 40-43). 20.10.2017 [PERSON] на ім`я приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Куропятнікової Т.М. була подана заяву, відповідно до якої [PERSON] стверджує, що їй відомий зміст ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та є особистою приватною власністю, оскільки остання набута у власність в результаті реалізації права на безоплатну приватизацію майна, відчужувана квартира позбавлена будь-яких самочинних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкцій, прихованих недоліків (т. 1 а.с. 44). Постановою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.09.2017 було визнано противоправними дії районної адміністрації ЗМР по Заводському району щодо відмови [PERSON] в оформленні приватизації кв. [ADDRESS] внаслідок відсутності ордеру. Було зобов`язано Районну адміністрацію ЗМР по Заводському району у встановленому Законом України «Пор приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 порядку прийняти пакет документів від [PERSON] та вирішити питання щодо оформлення приватизації квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 123-125). Згідно відповіді департаменту реєстраційних послуг № 01-12/01/0756 від 15.03.2021, [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2017 у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказане рішення було надано до відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району [PERSON] . До відповіді долучена заява [PERSON] від 10.08.2017 № 1166-2/04-2 (т. 1 а.с. 147-153). В судових засіданнях сторонами була висловлена їх позиція щодо заявлених позовних вимог, яка аналогічна тим доводам, що викладені письмово та наявні в матеріалах справи. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини закріплено право на повагу до житла. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Порядок приватизації громадянами займаних ними жилих приміщень у будинках державного житлового фонду регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», зазначений закон визначає правові основи приватизації житла як один зі способів набуття його у власність. Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (частини 1-3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружину наймача, їх діти і батьки. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням, і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім`ї. Якщо житлом, яке заінтересована особа має намір приватизувати, також користується інша особа (інші особи) на тих саме умовах, повинні бути ураховані і їх (їхні) права та інтереси. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був зареєстрований у спірній квартирі, проте заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18.07.2017 він та його брат [PERSON] були визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою. Але в подальшому це рішення було скасовано, а позовну заяву - залишено без розгляду. Отже, на момент приватизації спірної квартири позивач мав право на користування житловим приміщенням, в тому числі на приватизацію квартири разом з матір`ю - відповідачем у справі та братом - третьою особою у справі, на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, спірні розпорядження та свідоцтво про право власності на житло отримане відповідачем одноособово без урахування права позивача [PERSON] на частку в житлі, порушили право останнього на приватизацію квартири, а тому є незаконними. Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, 02.12.2010). Таким чином, суд вважає, що в даному випадку ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, буде визнання недійсним Розпорядження Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району № 391р від 04.10.2017 про передачу у приватну власність [PERSON] кв. 74, що розташована за адресою: [ADDRESS] , в порядку приватизації державного житлового фонду та визнання недійсним Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 04.10.2017. Крім того, відчуження [PERSON] спірної квартири на підставі договору дарування від 22.10.2017 без участі позивача, який не лише мав право користування цим приміщенням, а і не позбавлений права на її приватизацію, є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним згідно з вимогами ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Приписами частин 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Наведене вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.12.2018 в рамках справи № 644/7422/16-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені у повному обсязі, з відповідачів на його користь підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 2 552,40 грн в рівних частках, а саме по 840,80 грн з кожного відповідача.

Outcome: approved