Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати [PERSON] , [PERSON] таким, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником вказаної квартири. Відповідачі є його доньками від шлюбу з [PERSON] , шлюб з якою був розірваний 04.05.1993. Після розірвання шлюбу, [PERSON] забрала доньок та змінила місце проживання, яке позивачу не повідомила. З того часу відповідачі в квартирі не з`являлися, комунальні платежі не сплачували, жодної участі в утриманні майна не приймали, особистих речей в квартирі не мають, будь-які відносини з позивачем не підтримують. Позивач ніколи не чинив перешкод відповідачам у користуванні житло. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.2022 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Копію вказаної ухвали з копією позовної заяви та доданими до неї документами, що повторно направлялась на адресу відповідачів, останніми отримали 20.01.2023. При цьому відповідач [PERSON] ознайомлювалась з матеріалами справи 18.02.2022. Представник позивача копію ухвали суду від 24.01.2022 отримав 27.01.2022. 17.06.2021 від третьої особи - відділу з питань реєстрації місця проживання Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов лист щодо прийняття рішення згідно з чинним законодавством України. . Відповідачі не використали право на подання відзиву, позивачем додаткових заяв подано не було. Таким чином, суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.03.1971 [PERSON] , на сім`ю з трьох осіб: він, дружина [PERSON] , син [PERSON] , видано ордер на право зайняття 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , які розірвано 04.05.1993. У вказаному шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] [PERSON] [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 13.12.1990, а [PERSON] , після одруження - [PERSON] , з [INFO] . [INFO] помер [PERSON] [INFO] померла [PERSON] . Згідно Актів складених мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] від 11.11.2017, 05.01.2018, 15.03.2018, 03.09.2018, 11.02.2019, 15.10.2019, 04.03.2020, 24.09.2020, 22.01.2021, 15.03.2021, 03.05.2021 та 10.07.2021, [PERSON] та [PERSON] є зареєстрованими, але не проживають у квартирі [ADDRESS] , відсутні ознаки їх проживання, відсутня наявність їх особистих речей, і не проживають вони з моменту розлучення їх батьків з 1993 року. На дату складання Акту, в даній квартирі проживає Позивач, його теперішня дружина та син - [PERSON] . Нормами ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні; право приватної власності є непорушним. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд доходить висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав власника житлового приміщення, в даному випадку шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідачів на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 1 816 грн, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved