Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

У серпні 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суд м. Києва з позовом до відповідачів: Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (далі по тексту - відповідач 3), ДП «СЕТАМ» (далі по тексту - відповідач 4) треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Малий О.С. (далі по тексту - третя особа), в якому просила суд: - визнати недійсними електронні торги з реалізації арештованого нерухомого майна (номер лоту 302907) належного позивачці на праві власності квартири [ADDRESS] , що 04 січня 2019р. були проведені ДП «СЕТАМ»; - скасувати протокол проведення електронних торгів № 380123 від 04 січня 2019р.; - визнати недійсним та скасувати акт про реалізацію предмета іпотеки від 22 листопада 2019р. (виконавче провадження № 40989210), складений головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Чміль А.В. та затверджений начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Шевченко С.П.; - скасувати свідоцтво про придбання з прилюдних торгів (аукціонів) від 23 грудня 2019р. за № 1798 квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала ти, що 04 січня 2019р. у межах виконавчого провадження № 40989210 відбулися електронні торги на яких було реалізовано вище зазначену квартиру, яка належить на праві власності позивачці. На думку сторони позивача торги були проведенні з грубим порушенням законодавства, переможцем торгів було визнано відповідача 2, який в подальшому зареєстрував за собою право власності. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2020р. позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020р. відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 27 січня 2021р. 03 березня 2021р. до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач 2, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що прилюдні торги відбулись з дотриманням чинного законодавства, державним виконавцем прийнято законне рішення про передання квартири на реалізацію, що підтверджено ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020р. по справі № 362/1014/20, позивачкою незаконно зареєстровано місце проживання ряду осіб у спірній квартирі та пропущений строк позовної давності, який встановлений ст. 48 Закону України «Про іпотеку» і становить 3 місяці. Разом з відзивом, стороною відповідача 2 було подано заяву про застосування строків позовної давності. 18 березня 2021р. до суду надійшов відзив відповідача 3, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що діями відповідачів права позивачки жодним чином не порушені, доводи є надуманими, а позов безпідставним та необґрунтованим, оскільки реалізація арештованого майна здійснювалась за затвердженим Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом МЮ України від 29 вересня 2016р. № 2831/5. Також відповідач 3 зазначає що позивачка не посилається на будь-які порушення організатором торгів норм Порядку, а обґрунтовує свої вимоги діями державного виконавця, які мають самостійний спосіб оскарження, відсутні правові підстави для визнання електронних торгів недійсними та відповідно інших позовних вимог, які є похідними від вказаного. Відповідач 3 зазначає, що на позивачку не розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки вона є суб`єктом Закону України «Про запобігання корупції», також позивачем не дотримані строки, встановлені законом для оскарження електронних торгів, просить застосувати спеціальний строк позовної давності у три місяці. 20 травня 2021р. до суду надійшов відзив відповідача 4, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що прилюдні торги відбулись з дотриманням чинного законодавства, порушення Закону України «Про виконавче провадження» має місце тільки на стадії підготовки та передачі майна на реалізацію обов`язки виконання яких покладено на органи державної виконавчої служби або приватних виконавців дії яких мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання електронних торгів недійсними, а тому не можуть братись до уваги посилання позивачки на дії виконавця, як підставу для визнання електронних торгів недійсними, так як надання оцінки діям виконавців не може відбуватись в межах розгляду цивільної справи про визнання електронних торгів недійсними, а лише в межах скарги на дії державного виконавця. Зазначає що позивачкою не надано до суду достатньо доказів на підтвердження порушення Порядку реалізації арештованого майна в ході проведення електронних торгів, що ці порушення вплинули на результат торгів, та що під час торгів були порушені права позивачки, просить застосувати спеціальний строк позовної давності у три місяці. 11 березня 2021р. до суду від позивачки надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій позивачка позовні вимоги просила задовольнити та зазначила, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2018р. по справі № 362/6754/18 зобов`язано зупинити реалізацію спірної квартири, вважає, що незважаючи на те, що документи щодо передачі майна позивачки на реалізацію не відповідали вимогам законодавства начальник відділу ДВС не повернув їх виконавцю, що призвело до незаконної реалізації житла, реалізація майна відбулась з порушенням встановленого мораторію та численними порушеннями законодавства, а тому протокол № 380123, який є результатом таких торгів, є незаконним та підлягає скасуванню. Також зазначає, що спірна квартира є її єдиним житлом, а домоволодіння і земельну ділянку позивач відчужувала з дозволу іпотекодержателя з метою погашення заборгованості перед ВАТ «Кредитпромбанк». Позивачка зазначає, що 21 лютого 2020р. отримала вимогу про виселення від відповідача 2, з якої дізналась, що 23 грудня 2019р. приватним нотаріусом Малим О.С. було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, позовну заяву було подано в березні 2020р., але не доставлено до суду у зв`язку з тим, що відправлення було втрачено, а тому вона повторно звернулась до суду з зазначеним позовом 10 серпня 2020р. Разом з відповіддю на відзив, стороною позивача було подано клопотання про поновлення строків позовної давності. 18 березня 2021р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив відповідача 3, в якій сторона позивача підтримала заявлені позовні вимоги, і навела аналогічні доводи та міркування тим, що зазначила у відповіді на відзив відповідача 2. 24, 25 березня 2021р. до суду від відповідача 3 надійшло заперечення на відповідь на відзив відповідача 3, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з тим, що жодних порушень чинного законодавства при реалізації майна не було допущено, жодного судового рішення про зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа або зупинення реалізації арештованого майна не було, а відтак у державного виконавця були відсутні правові підстави не передавати на реалізацію описане та арештоване майно позивача. Відповідач 1 та третя особа відзиви на позов не подали. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 листопада 2021р., закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача 2 [PERSON]. проти позову заперечила, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Решта учасників процесу в судове засідання 23 лютого 2023р. не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи у відсутність осіб. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 01 лютого 2008р. між позивачкою [PERSON] та ЗАТ «ОТП БАНК» було укладено кредитний договір ML-003/016/2008, відповідно до умов якого позивачі було надано кредитні кошти в розмірі 106088,0 дол. США на придбання нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого відсотка 4,49 % річних та FIDR, строком до 01 лютого 2022р. З метою забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором 01 лютого 2008р. між [PERSON] та ЗАТ «ОТП БАНК» було укладено договір іпотеки № PМL-003/016/2008, відповідно до якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань, позивачка надала Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: зазначену вище квартиру. 05 листопада 2010р. між ПАТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким придбано права на кредитний портфель, зокрема й кредитний договір ML-003/016/2008 від 01 лютого 2008р. Окрім зазначеного 05 листопада 2010р. між ПАТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права у зобов`язаннях, які виникли на підставі договору іпотеки № PМL-003/016/2008 від 01 лютого 2008р. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області по цивільній справі № 362/1781/13-ц від 30 квітня 2013р. було стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП «Факторинг України» суму боргу за кредитним договором в розмірі 4399625,04 грн. 03 жовтня 2013р. Васильківським міськрайонним судом Київської області було видано виконавчий лист про стягнення з позивачки 4399625,04 грн. 25 листопада 2013р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Кручанюк Н.Л було відкрито виконавче провадження № 40989210. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської від 11 грудня 2018р. по справі № 362/6754/18 скаргу [PERSON] було задоволено, визнано дії головного державного виконавця Головного територіального управління юстиції у Київській області Торбинської О.М. незаконними щодо реалізації квартири [ADDRESS] , в межах виконавчого провадження № 40989210 - протиправними, зобов`язавши зупинити реалізацію арештованого майна - цієї квартири, в межах виконавчого провадження № 40989210, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019р. вищевказану ухвалу скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Не погоджуючись з даною постановою [PERSON] подала касаційну скаргу та ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021р. було закрито касаційне провадження у зв`язку з тим, що оскарженою постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019р. справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2019р. скаргу [PERSON] на дії головного державного виконавця ГТУЮ у Київській області Торбинської О. М. залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2019р. ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2019р. - скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020р. по справі № 362/1014/20 в задоволенні скарги [PERSON] на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Торбинської О.М., в якій [PERSON] просила визнання рішення державного виконавця щодо реалізації квартири [ADDRESS] , в межах виконавчого провадження № 40989210 - незаконним, визнати дії державного виконавця, які полягають у не направленні кореспонденції в межах виконавчого провадження - незаконними, визнати бездіяльність державного виконавця, що полягає у невиконанні ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018р. в справі №362/6754/18 - незаконними відмовлено. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018р. в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено правовий висновок про те, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Так, Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020р. по справі № 362/1014/20 встановлено, що рішення державного виконавця щодо реалізації квартири [ADDRESS] , в межах виконавчого провадження №40989210, та дії державного виконавця щодо направлення кореспонденції в межах виконавчого провадження та виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018р. в справі № 362/6754/18 були вчинені відповідно до вимог закону, з дотриманням встановленої процедури, як і дотримано законодавство щодо реалізації арештованого майна. Відповідно до відомостей електронного сайту ДП «СЕТАМ» об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] з 05 грудня 2018р. був виставлений на аукціон за номером лоту 319680, а 04 січня 2019р. реалізований за стартовою ціною 597415,00 грн. Протоколом електронних торгів № 380123 від 22 жовтня 2019р. переможцем за публічними торгами за лотом № 319680 визнано відповідача 2. 22 листопада 2019р. було видано акт про реалізацію предмета іпотеки. 23 грудня 2019р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С. було видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) № 1798 та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем 2. Також судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані 10 осіб після укладення договору іпотеки, незважаючи на те, що п. 5.2 договору іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Згода на реєстрацію цих осіб відповідач 3 не надавав. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача зазначала, що електронні торги відбулись всупереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018р., а державним виконавцем незаконно прийнято рішення про реалізацію єдиного нерухомого майна, яке використовується як постійне місце проживання позивача та членів її сім`ї, що належить позивачу. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France, ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено судом, у провадженні відповідача 1 перебувало виконавче провадження № 40989210 з примусового виконання виконавчого листа Васильківського міськрайонного суду Київської області № 362/1781/13-ц від 03 жовтня 2013р. на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 квітня 2013р., відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму боргу за кредитним договором від 01 лютого 2008р. в розмірі 4399625,04 грн. Частиною 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації арештованого майна затверджений наказом МЮ України № 2831/5 від 29 вересня 2016р. (далі по тексту - Порядок № 2831/5). Відповідно до розділу 1 Порядку № 2831/5 електронні торги - продаж майна за допомогою функціоналу центральної бази даних системи електронних торгів, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи передбачені законодавством особливості щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а отже, є правочином. Викладене узгоджується з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів. Отже, у відповідності з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, між сторонами внаслідок укладення правочину купівлі-продажу виникли відповідні цивільні права та обов`язки. Враховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом з тим, оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених чинним на день проведення торгів Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016р. № 2831/5. Крім цього, Верховний Суд України в постановах від 17 грудня 2014р. (справа №143цс14), від 18 листопада 2015р. (справа №6-1884цс15) та від 13 квітня 2016р. (справа №6/2988цс15) вказав, що головною умовою визнання прилюдних торгів недійсними є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав та законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Підставою для визнання електронних торгів недійсними також є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком № 2831/5, а саме: правил, які визначають процедуру підготовки, проведення торгів, в тому числі опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна. Законом України «Про виконавче провадження» встановлено загальні правові основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання та компетенцію, а також визначено учасників виконавчого провадження, закріплено їхні права та обов`язки, у тому числі право стягувачів і боржників та інших учасників виконавчого провадження на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та порядок цього оскарження. Згідно з ч. 2 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016р. було затверджено Порядок реалізації арештованого майна, яким визначено правила проведення прилюдних електронних торгів. Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і ст. 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів із реалізації арештованого майна. Відповідно до наведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір. Таким чином, дії державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію є підготовчими діями з метою проведення прилюдних торгів, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів та мають самостійний спосіб та строки оскарження, а відтак не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними, якщо їх не оскаржено та не визнано незаконними в зазначений спосіб. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012р. у справі №6-116цс12, та постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018р. у справі №490/5475/15 та від 02 травня 2018р. у справі № 910/10136/17. Дії державного виконавця у виконавчому провадженні не стосуються правил проведення електронних торгів, мають самостійних спосіб оскарження та не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Зазначених висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 17 грудня 2014р. № 143цс14, від 18 листопада 2015р., № 6-1884цс15, від 13 квітня 2016р. № 6-2988цс15, та 6-116цс12 від 24 жовтня 2012р. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Частина 6 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачає, що дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб`єктами Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до пункту «в» ч. 1 ст. 3 Закону України«Про запобігання корупції», суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування. Згідно із щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування позивачка є державним службовцем та обіймає посаду головного спеціаліста відділу бюджетного планування Фінансового управління Міністерства у справах ветеранів, тимчасово окупованих територій та внутрішньо переміщених осіб України. Отже, з урахуванням вимог спеціального Закону та встановлених судом під час розгляду справи обставин, суд приходить до висновку, що на позивачку не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. З огляду на вищевикладене, суд відхиляє посилання позивача на те, що після набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», звернення стягнення на квартиру позивачки з метою погашення боргу за кредитним договором стало незаконним та виконавець був зобов`язаний зупинити торги щодо спірної квартири. В постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015р. по справі №6-1884цс15, зроблено правовий висновок про те, що головна умова, яка повинна бути встановлена судами, для визнання прилюдних торгів недійсними, це наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів повинно бути присутнє порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Нормами ст.ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України визначено, що відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Отже, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). Разом із тим, слід зазначити, що оскільки за змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна. Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України в постанові від 24 жовтня 2012р. у справі № 6-166цс12, вирішуючи спір про визнання прилюдних торгів недійсними суду необхідно встановити такі факти: чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку чи інших норм при проведенні прилюдних торгів: чи вплинули ці порушення на результат торгів: чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, які оспорюють результати торгів. Така ж правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015р. у справі № 6-1884цс15. Верховний Суд України у своїй постанові від 13 квітня 2016р. у спразі №6-2988цс15 приходить до правового висновку, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи. яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено, що відбулось порушення вимог порядку при проведенні електронних торгів, ці порушення вплинули на результат торгів, її законні інтереси порушені. Частиною 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5 ст. 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, що забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого судового рішення. Доводи позивачки про те, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 40989210 прийнято незаконне рішення про реалізацію нерухомого майна мають самостійний спосіб оскарження. Дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний порядок та спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання результатів прилюдних торгів недійсними. Такі ж правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015р. у справі №6 -1749цс15, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018р. у справі № 1421/5229/12 (провадження № 14-194цс18), а також у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019р. у справі № 725/5237/16-ц та від 10 вересня 2021р. у справі № 761/26187/19. У матеріалах справи відсутні та відповідні відомості не вказані у позовній заяві про наявність інших судових рішень якими визнано неправомірними рішення чи дії державного виконаця в ході виконавчого провадження № 40989210. Натомість в матеріалах справи наявна ухвала Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 липня 2020р. по справі № 362/1014/20, в якій встановлено, що рішення державного виконавця щодо реалізації квартири [ADDRESS] , в межах виконавчого провадження №40989210, та дії державного виконавця щодо направлення кореспонденції в межах виконавчого провадження та виконання ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2018р. в справі №362/6754/18 були вчинені відповідно до вимог закону, з дотриманням встановленої процедури, як і дотримано законодавство щодо реалізації арештованого майна Суд звертає увагу, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу особи (якщо таке право чи інтерес не порушені - суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості, а не через сплив позовної давності, про який заявили відповідачі 2, 3, 4, тому сплив позовної давності для відмови у задоволенні позову у цій справі, як того просять відповідачі 2, 3,4 не застосовується, не дивлячись, що такий строк був пропущений стороною позивача без поважних причин. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021р. у справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин». Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів 1-4 не підлягає стягненню на користь позивачки понесені нею судові витрати.

Outcome: dismissed