Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] в якому просить суд: - розірвати шлюб, укладений 10.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] , про що 10.10.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 94; - визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] за адресою постійного місця проживання батька, та відібрати малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у матері, [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку з самостійним вихованням дитини [PERSON] батьком без участі матері. Свою заяву позивач обґрунтовує тим, що він та Відповідачка [PERSON] 10.10.2009 року зареєстрували шлюб, та відділом реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області 10.10.2009 в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 94, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . В шлюбі у сторін [INFO] народився син, [PERSON] . Позивач вказує, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні, погляди на життя, немає взаєморозуміння та поваги один до одного. Сторони повністю втратили почуття любові, тривалий час не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають окремо. Таким чином, шлюб сторін фактично припинив своє існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу не буде відповідати інтересам Позивача та Відповідачки, а також шкодить інтересам їх дитини [PERSON] , у зв`язку з чим Позивач наполягає на розірванні шлюбу. [PERSON] зазначає, що тривалий час, син [PERSON] , [INFO] , проживає із Позивачем та перебуває повністю на його утриманні. При цьому, відповідачка [PERSON] практично не приділяє уваги до виховання сина сторін, не цікавиться його розвитком, здібностями, інтересами. Визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із Позивачем спричинено саме поведінкою Відповідачки по відношенню до сина, оскільки остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, не в повній мірі приймає участь в отриманні сином належного виховання, як фізичного, так і морального й психологічного. У Відповідачки відсутня поваги до дитини та інтерес до її виховання. Позивач вказує, що Відповідачка самостійно, без згоди Позивача, без його попереднього повідомлення, намагалася змінити місце проживання дитини, при цьому жодних підстав для цього не існувало. Зазначені обставини дають підстави вважати, що проживання дитини [PERSON] за місцем постійного проживання Відповідачки може зашкодити дитині та не буде відповідати найкращим її інтересам. Позивач зазначає, що визначення місця проживання дитини із ним пов`язане саме з його намаганням захистити інтереси дитини та права останньої на належне виховання, навчання, безпеку, догляд, а також надання йому можливості самостійно визначитись із власною долею з урахуванням думки обох батьків. Позивач повідомляє суду про достатній матеріальний стан, який дозволяє в повній мірі забезпечити дитину повноцінним розвитком, навчанням, належним житлом та дозвіллям. Вказує також, що він є фізичною особою-підприємцем, його заробіток не викликають сумнівів в його можливості забезпечити дитину всім необхідним. Також Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами, не притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має якихось тяжких хронічних захворювань, веде здоровий образ життя. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 лютого 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.02.2023 року сторони у судове засідання не з`явились. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. 20.02.02.2023 року адвокат відповідачки подав до суду заяву про розгляд справи без участі відповідачки, відповідно до якої вказує, що [PERSON] позовну заяву та обставини, на які посилається позивач, повністю визнає, не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , із батьком за адресою постійного проживання батька та відібрання сина у матері без позбавлення її батьківських прав. Справу просить розглядати без участі відповідачки. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 10.10.2009 року зареєстрували шлюб, та відділом реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області 10.10.2009 в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 94, та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . В шлюбі у сторін [INFO] народився син, [PERSON] . Позивач вказує, що підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні, погляди на життя, немає взаєморозуміння та поваги один до одного. Сторони повністю втратили почуття любові, тривалий час не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, проживають окремо. Таким чином, шлюб сторін фактично припинив своє існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу не буде відповідати інтересам Позивача та Відповідачки, а також шкодить інтересам їх дитини [PERSON] , у зв`язку з чим Позивач наполягає на розірванні шлюбу. [PERSON] зазначає, що тривалий час, син [PERSON] , [INFO] , проживає із Позивачем та перебуває повністю на його утриманні. При цьому, відповідачка [PERSON] практично не приділяє уваги до виховання сина сторін, не цікавиться його розвитком, здібностями, інтересами. Визначення місця проживання дитини [PERSON] разом із Позивачем спричинено саме поведінкою Відповідачки по відношенню до сина, оскільки остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання сина, не в повній мірі приймає участь в отриманні сином належного виховання, як фізичного, так і морального й психологічного. У Відповідачки відсутня поваги до дитини та інтерес до її виховання. Позивач вказує, що Відповідачка самостійно, без згоди Позивача, без його попереднього повідомлення, намагалася змінити місце проживання дитини, при цьому жодних підстав для цього не існувало. Зазначені обставини дають підстави вважати, що проживання дитини [PERSON] за місцем постійного проживання Відповідачки може зашкодити дитині та не буде відповідати найкращим її інтересам. Позивач зазначає, що визначення місця проживання дитини із ним пов`язане саме з його намаганням захистити інтереси дитини та права останньої на належне виховання, навчання, безпеку, догляд, а також надання йому можливості самостійно визначитись із власною долею з урахуванням думки обох батьків. Позивач повідомляє суду про достатній матеріальний стан, який дозволяє в повній мірі забезпечити дитину повноцінним розвитком, навчанням, належним житлом та дозвіллям. Вказує також, що він є фізичною особою-підприємцем, його заробіток не викликають сумнівів в його можливості забезпечити дитину всім необхідним. Також Позивач зазначає, що не має судимості ані в Україні ані за її межами, не притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має якихось тяжких хронічних захворювань, веде здоровий образ життя. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позов [PERSON] та обставини, на які позивач посилається, обґрунтовуючи вимоги, визнала у повному обсязі. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За твердженням позивача, спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаємопорозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини. Спільне господарство не ведеться. Подружжя не здатне спільно підтримувати нормальну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги та дружби. Поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами. Окрім того, враховуючи вищенаведені обставини,

Outcome: approved