Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] просить суд: - розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169; - визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою постійного проживання батька, а саме: [ADDRESS] , шляхом відібрання сина - [PERSON] , [INFO] у відповідачки [PERSON] , [INFO] без позбавлення її батьківських прав. Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 28 квітня 2018 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169. Під час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 15 січня 2020 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис за № 74 Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Причиною цього стало те, що в них з відповідачем різні погляди на сімейне життя, різні інтереси. Cторони втратили один до одного почуття любові і поваги. Фактичне ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання на даний час припинене, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки шлюб носить формальний характер. Подальше спільне сімейне життя не можливе і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з подружжя. Шлюб вони розривають вперше. Позивач вказує, що на виконання ч. 1 статті 160 СК України, він та відповідач - [PERSON] вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що син - [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , оскільки я маю самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що ми з відповідачем проживаємо окремо один від одного вже значний час, я матеріально допомагаю відповідачу - [PERSON] , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює. Житловий будинок в якому ми проживаємо з нашим сином належить моїй матері [PERSON] , [INFO] , що в свою чергу підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.10.2020 року (Індексний номер витягу: 228736659), а також моїм свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , від 24 серпня 1989 року, яке видане Семенівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 12. Обґрунтовуючи позов [PERSON] , вказує, що після того, як він повідомив відповідачу - [PERSON] , що має намір подавати до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач - [PERSON] порушила їх домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: [ADDRESS] , де на даний час проживає зі своїми батьками, а також на даний час не дає змоги приймати участь у вихованні нашого сина. Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний. Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини. На підставі наведеного просить задовольнити позов. Процесуальні дії. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27 лютого 2023 року. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2022 року було залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання малолітньої дитини, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Мологівської сільської ради об`єднаної територіальної громади. 27 лютого 2023 року у судове засідання позивач - [PERSON] не з`явився, надав до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що позовні вимогу підтримує в повному обсязі, та просить винести законне та обґрунтоване рішення. 27 лютого 2023 року у судове засідання відповідач - [PERSON] не з`явилась надала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без її участі, та зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає, та не заперечує, щодо розірвання шлюбу, та встановлення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Фактичні обставини справи. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 28 квітня 2018 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрував шлюб з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169. Під час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видане 15 січня 2020 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис за № 74. Згідно ч. 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Так на виконання ч. 1 статті 160 СК України, позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що син - [PERSON] , [INFO] буде проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , оскільки я маю самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що ми з відповідачем проживаємо окремо один від одного вже значний час, я матеріально допомагаю відповідачу - [PERSON] , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює. Житловий будинок в якому ми проживаємо з нашим сином належить моїй матері [PERSON] , [INFO] , що в свою чергу підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.10.2020 року (Індексний номер витягу: 228736659), а також моїм свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , від 24 серпня 1989 року, яке видане Семенівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 12. Відповідач [PERSON] жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження їхнього сина з позивачем - [PERSON] . Однак, після того, коли позивач повідомив відповідачу, що він має намір подавати до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач - [PERSON] порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: [ADDRESS] , де на даний час проживає зі своїми батьками, а також на даний час не дає змоги приймати участь у вихованні нашого сина. Той факт, що позивач - [PERSON] працює та має достатній дохід для належного утримання свого сина підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 16.02.2023 року (додається), згідно яких вбачається, що він задекларував прибуток за 2022 рік. В свою чергу відповідач - [PERSON] , не має самостійного доходу, оскільки ніде не працює. Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний. Під час розгляду справи відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 3 ст. 110 Сімейного кодексу України, чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вищенаведені обставини,

Outcome: approved