Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

У грудні 2015 р. [PERSON] (далі також - [PERSON] , позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі також - [PERSON] , відповідач) про визнання за ним як за добросовісним набувачем права власності на транспортний засіб - автомобіль марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , номер двигуна № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] (далі також - транспортний засіб, спірний транспортний засіб, автомобіль). Свої вимоги обґрунтовує тим, що він на законних підставах придбав спірний транспортний засіб, сплатив за нього кошти та зареєстрував його в органах ДАІ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 04.10.2013. Права інших фізичних чи юридичних осіб під час придбання автомобіля порушено не було. Автомобіль придбаний ним за договором купівлі-продажу, оформленим довідкою-рахунком серії ААВ № 388128 від 03.10.2013 за 96 000 грн. у [PERSON] 17.10.2014 слідчий Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві вилучив у нього автомобіль, у зв`язку з тим, що він оголошений у розшук на підставі заяви [PERSON] . Надалі стало відомо про існування цивільної справи № 753/12518/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання правочинів недійсними, витребування майна та визнання права власності, у якій [PERSON] ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного транспортного засобу та витребування його у її власність. Ухвалою від 25.12.2015 суд (під головуванням судді Шклянки М. П.) відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в судовому засіданні (а.с. 13). Ухвалою від 18.05.2016 суд зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі № 753/12518/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації, витребування майна та визнання права власності (а.с. 58). Ухвалою від 14.11.2017 суд поновив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду (а.с. 79). Ухвалою від 14.05.2018 суд повторно зупинив провадження у справі до набрання законної сили рішенням у кримінальному провадженні № 4201610106000183 від 07.10.2016 за ознаками ч.1 ст.289 КК України та до розгляду в Печерському районному суді м. Києва кримінального провадження № 757/40068/15-к за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 365-2 КК України, та [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 289, ч. 4 ст. 358 КК України (а.с. 106). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2018 справу передано до провадження судді Трусової Т. О. (а.с. 109). Ухвалою від 03.01.2023 суд поновив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання (а.с. 116). 15.02.2023 від відповідачки надійшла заява, у якій вона просила розглянути справу без її участі (а.с. 121). 02.03.2023 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Третя особа [PERSON] про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, проте в судове засідання не з`явився, правом на подання пояснень щодо позову не скористався, а залучений до участі у справі як третя особа [PERSON] помер, що встановлено ухвалою суду у кримінальній справі № 757/40068/15-к. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах сторін, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 25.09.2014 Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення у цивільній справі № 753/15217/14 про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2004 р. по квітень 2013 р. Вказаним рішенням установлено, що за час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] було придбано автомобіль марки «Хюндай Туксон», д.н.з. [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] ), який був зареєстрований за [PERSON] і до 10.08.2014 належав сторонам на праві спільної власності в рівних частках. 10.08.2013 спірний транспортний засіб було знято з реєстраційного обліку та зареєстровано за [PERSON] , якому було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , а транспортному засобу надано державний номерний знак [NUMBER] . Дії по зняттю спірного транспортного засобу з реєстраційного обліку та відчуженню його [PERSON] були вчинені [PERSON] як представником [PERSON] на підставі довіреності від 06.03.2013, викладеної на спеціальному бланку серії ВТІ 736787, нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Н. 14.08.2013 між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу спірного транспортного засобу, оформлений довідкою-рахунком серії ААВ № 388128. Згідно довідки-рахунку продаж транспортного засобу здійснено за 96 000 грн. Цієї ж дати спірний транспортний засіб було знято з реєстраційного обліку та зареєстровано за [PERSON] , якому видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , а транспортному засобу надано державний номерний знак [NUMBER] . У липні 2015 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсною довіреності, на підставі якої [PERSON] діяв від її імені при відчуженні транспортного засобу [PERSON] , визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, на підставі якого [PERSON] набув право власності на спірний транспортний засіб, витребування транспортного засобу у його останнього власника [PERSON] , скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на транспортний засіб та визнання права власності на транспортний засіб (цивільна справа № 753/12518//15-ц). Свої вимоги [PERSON] мотивувала тим, що довіреність на ім`я [PERSON] вона не видавала, а відтак спірний транспортний засіб вибув з її володіння поза її волею. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11.01.2016 позов [PERSON] було задоволено частково, а саме: визнано недійсною довіреність від 06.03.2013, викладену на спеціальному бланку серії ВТІ 736787, нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіним М. Н., у задоволенні решти вимог відмовлено. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності та відмовляючи у задоволенні інших позовних вимог, зокрема вимоги про витребування майна, суд виходив з того, що довіреність на ім`я [PERSON] . [PERSON] не видавала, а з її володіння неправомірно вибула лише 1/2 частина транспортного засобу, який є неподільною річчю, у зв`язку з чим суд вважав правильним способом захисту порушеного права позивачки стягнення з [PERSON] грошової компенсації за частку у спільному майні. Не погодившись з цим рішенням, [PERSON] та представник [PERSON] за довіреністю Сербіної О. В. подали на нього апеляційну скаргу. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13.04.2016 рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову було скасоване та ухвалене нове рішення, яким визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини транспортного засобу марки «Хюндай Туксон»», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , номер двигуна № [NUMBER] , який був укладений між [PERSON] та [PERSON] шляхом оформлення довідки-рахунку від 10.08.2013 серії ААВ № 565634, та витребувано від [PERSON] у власність [PERSON] частину спірного транспортного засобу. У вказаному рішенні суд установив добросовісність набуття спірного транспортного засобу [PERSON] та обґрунтував свій висновок про задоволення вимоги про витребування майна тим, що частина спірного транспортного засобу вибула з володіння [PERSON] поза її волею. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.11.2016 касаційні скарги [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відхилені, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 13.04.2016 залишено без змін. У статтях 15, 16 ЦК України та статті 4 ЦПК України закріплене право кожного на захист свого цивільного (особистого немайнового або майнового) права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Частина 2 статті 16 ЦК України визначає основні способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належать визнання права, підставою для застосування якого є невизнання чи оспорення належного особі права іншою особою або відсутність у особи документів, що засвідчують приналежність їй права. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з нормою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). За приписами статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правову долю незаконно відчуженого майна (майна відчуженого особою, яка не мала на це права) визначає норма статті 330 ЦК України, згідно з якою добросовісний набувач набуває право власності на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. Як роз`яснено у пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Стаття 124 Конституції України встановлює принцип обов`язковості судових рішень. Вказаний принцип знайшов своє закріплення у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Норма частини четвертої статті 82 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням суду у цивільній справі № 753/12518/15-ц, яке набрало законної сили, установлено факт добросовісності набуття позивачем спірного транспортного засобу, а відтак за принципом преюдиційності вказана обставина не потребує доказування. З рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій у цій цивільній справі вбачається, що незважаючи на задоволення судом вимог [PERSON] про витребування від [PERSON] у її власність лише частини транспортного засобу, відповідачка не визнає правомірність набуття позивачем права власності і на решту майна (іншу частину транспортного засобу), а відтак є доведеним факт порушення суб`єктивного матеріального права позивача, на захист якого подано цей позов. Отже за результатами оцінки установлених при розгляді цієї справи фактів і обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог [PERSON] про визнання за ним як за добросовісним набувачем права власності на частину спірного транспортного засобу - автомобіля марки «Хюндай Туксон», 2007 року випуску, номер кузова № [NUMBER] , номер двигуна № [NUMBER] . З огляду на результат розгляду справи суд на підставі статті 141 ЦПК України покладає на відповідачку частину сплаченого позивачем судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial