Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач зазначив, що 14.09.2019р. сторони уклали шлюб, [INFO] в них народився син [PERSON] . Під час вагітності дружини почалося широкомасштабне вторгнення Росії на територію України, відповідач постійно перебувала у пригніченому стані. Після пологів її стан погіршився, вона постійно влаштовувала сварки, кидалася речами, вчиняючи домашнє насильство відносно позивача. Надалі поїхала до м. Дніпра, і за домовленістю дитину залишила проживати із позивачем. Мотивувала це своїм психологічним станом та післяпологовою депресією. Через тиждень повернулася і забрала хлопчика до м. Дніпра. Позивач дізнався, що психологічний стан відповідача погіршується. Вона лишає дитину одну, розповідає, що вона її ненавидить. Пізніше що вона її любить та хоче нею опікуватися і ніколи не залишить. Пояснює, що має післяпологовий психічний розлад. Вважає, що перебування сина у відповідачки становить для дитини небезпеку. Просить розірвати шлюб, визначити місце проживання сина із ним, залишивши дитину на його вихованні та утриманні, відібрати дитину у матері та передати її відповідачу як батьку, який її самостійно виховує. Відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі, а також письмові пояснення, згідно яких після пологів у неї почався депресивний стан. Її дратує як чоловік, так і син. Вона не хоче нікого бачити і ні з ким не спілкується. Вона не бажає доглядати за сином, брати його на руки, її дратує, коли з приводу догляду за дитиною до неї звертаються інші члени родини із зауваженнями. Вона намагається уникати суспільства. Плач хлопчика викликає у неї розгубленість, дратівливість, сильну озлобленість, бажання припинити його і залишитися у тиші на самоті. Намагання чоловіка її приборкати викликає в неї злість та ненависть, бажання щось розбити. В чоловіку вона бачить лише чудовисько. Представник третьої особи позов підтримала, зазначила, що із учасниками справи проведена бесіда. Відповідач пояснила, що після введення в Україні воєнного стану її психологічний стан погіршився, а пологи спровокували в неї депресію, і зараз вона має психічні розлади. Вона забрала хлопчика жити до себе в м. Дніпро, тому що хотіла бути матір`ю, але розуміє, що через свій психічний стан самостійно займатися вихованням дитини вона не зможе. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 14.09.2019р. сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Від січня 2023р. сторони не проживають однією родиною, за ініціативи відповідача, яка змінила місце проживання і залишила малолітнього сина з позивачем, мотивуючи своїм психічним станом. Відтак збереження шлюбно-сімейних відносин між сторонами неможливе і суперечить інтересам подружжя, відтак шлюб слід розірвати до досягнення дитиною 1 року, тому що відповідачка систематично вчиняє протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину (домашнього насильства) щодо другого з подружжя (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами, законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Дитина після припинення подружніх відносин за згодою батьків проживала із позивачем. Відтак її місце проживання визначено за законом згідно ст. 160 СК України. Сторони визнають та не заперечують ці обставини, а також те, що відповідач в січні 2023р. змінила місце проживання малолітнього сина без згоди батька. Відповідач зазначила, що після введення в Україні воєнного стану вона, перебуваючи у стані вагітності, відчула погіршення свого психічного стану, а пологи спровокували депресію, її дратує дитина, а намагання чоловіка поговорити викликають у неї злість та агресію. Через свій стан вона неодноразово влаштовувала із позивачем сварки, а потім взагалі переїхала в інше місто, лишивши сина позивачу, але потім дитину забрала, бо хоче бути сину матір`ю. Якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (частина перша статті 162 СК України). Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Позивач стверджує, а відповідач не спростовує, що її психологічний стан є загрозою для дитини. Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статей 3, 18 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з яким на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19). Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку потрібно виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, проте з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них. У статті 162 СК України встановлена презумпція правомірності поведінки того з батьків, з ким проживала дитина. Якщо інший з батьків вважає такі умови непридатними для дитини, то способом захисту прав дитини є пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, а не самовільна зміна її місця проживання чи викрадення. Якщо відповідач доведе, що той, з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, експлуатував дитину, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я, у позові повинно бути відмовлено. Дитина не може бути повернута, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я. Матеріали справи не містять доказів того, що повернення дитини за місцем проживання батька створює загрозу життю та здоров`ю дитини або негативно впливатиме на її розвиток. Суд застосовує частину другу статті 163 СК України за наявності достатніх правових підстав, оскільки відповідач утримувала дитину у себе не на підставі закону. За таких обставин вимога про відібрання малолітньої дитини від матері та передачу її батьку є законною та обґрунтованою. Це виходить з інтересів самої дитини, яка за погодженням між сторонами, проживала разом із батьком, і в силу віку потребує постійного стороннього догляду. Сама відповідач зазначає, що внаслідок її психічного стану доглядати за дитиною вона не може. Дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, слід постановити рішення про відібрання дитини у відповідача та повернення її за місцем проживання позивача. Повернення дитини у звичне для неї оточення відповідає інтересам дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Із врахуванням викладеного позов слід задовольнити повністю. На підставі викладеного,

Outcome: approved