Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-07 00:00:00

В липні 2022 р. заявник [PERSON] , який діє в інтересах малолітньої дитини - [PERSON] , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаною заявою, заінтересована особа: [PERSON] , в якій просив суд видати обмежувальний припис відносно заінтересованої особи, шляхом заборони перебування в місці спільного проживання (перебування), обмеження спілкування, заборони наближатись на 30 метрів до місця проживання (перебування), навчання, інших місць частого відвідування, заборони вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, з постраждалою дитиною - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.07.2022 року справу передано до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.08.2022 року відкрито провадження в цивільній справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16.12.2022 року справу передано до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.02.2023 р. призначено справу до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2023 р. занесеною до протоколу судового засідання залучено до участі у справі заінтересовану особу [PERSON] . Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що [PERSON] та [PERSON] не допускають [PERSON] до спілкування з його донькою - [PERSON] , протягом 5 місяців, утримують за тимчасовою адресою винаймаючи житло, не дозволяють бачитись з донькою, та говорити по телефону. [PERSON] доводилось викликати поліцію, щоб побачити в яких умовах утримують дитину, однак, також, у присутності поліції він не зміг побачитися з донькою. [PERSON] є абсолютно сторонньою людиною для [PERSON] та його доньки, та постійно втручається в їх сімейне життя. Таким чином, вважає, що [PERSON] є кривдником по відношенню до його доньки - [PERSON] (постраждала дитина), яка є особою, що зазнає домашнього насильства. Від заінтересованої особи-1 до суду надійшли письмові заперечення на заяву, в якій просила відмовити в задоволенні зави посилаючись на те, що фактично це спір між колишнім подружжям щодо участі батька у вихованні та утриманні малолітніх дітей, визначення місця проживання дітей. Заявник не надав доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, а також ризиків настання насильства в майбутньому. 07.03.2023 р. в судовому засіданні заявник заяву підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у заяві. 07.03.2023 р. в судовому засіданні, заінтересована особа-1 та його представник заперечували щодо заяви та просили відмовити в її задоволенні. 07.03.2023 р. в судовому засіданні, заінтересована особа-2, також заперечувала щодо заяви та просила відмовити в її задоволенні. Суд, заслухавши учасників судового провадження, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви, вважає, що заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Звертаючись до суду із вказаною заявою, заявник зазначає, що заінтересованою особою-1 чиняться йому перешкоди у спілкуванні з його неповнолітньою донькою - [PERSON] . На підтвердження вказаних обставин, останнім надано: копії заяв до Національної поліції стосовно неправомірних дій [PERSON] ; копії відповіді з Національної поліції на заяву [PERSON] . Згідно з п.п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (надалі по тексту - Закон) домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. За п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Звертаючись до суду із заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] посилався на те, що [PERSON] , який станом на подання даної заяви, є чоловіком [PERSON] , вчиняє щодо малолітньої дитини - [PERSON] домашнє насильство, з приводу чого, він неодноразово звертався до правоохоронних органів. Водночас будь-яких даних про притягнення [PERSON] за вказаною заявою до будь-якого виду юридичної відповідальності, матеріали справи не містять. Сам факт неодноразового звернення [PERSON] до правоохоронних органів з підстав вчинення щодо малолітньої дитини - [PERSON] домашнього насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що [PERSON] вчинив щодо малолітньої дитини - [PERSON] домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020р., справа №753/8626/19; від 12 жовтня 2020р., справа № 369/12105/19. Оскільки заявник не надав беззаперечних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] домашнього насильства у розумінні Закону, а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно малолітньої дитини - [PERSON] , а також ризиків настання насильства у майбутньому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, про відмову в задоволенні заяви.

Outcome: dismissed