Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

У травні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва за підсудністю надійшла позовна заява Кредитної спілки «Істок» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за договором, у якому просила стягнути з відповідачів у солідарному порядку достроково заборгованість за договором про споживчий кредит №ДК2-789 від 02.10.2019 року станом на 26.03.2020 у розмірі 110700,37 грн., з яких 59138,36 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту; 26081,56 грн. - заборгованість за платою за надання кредиту; 0,29 грн. - заборгованість по відсотках; 21480,16 грн. - 100% річних, 4000,00 грн. - штраф, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що відповідно до умов договору про споживчий кредит №ДК2-789 від 02.10.2019 року відповідачу 1 було надано позивачем кредит в розмірі 60 000,00 грн. на умовах його забезпечення, строковості, повернення та платності, зі сплатою за користуванням кредитом у розмірі 263,01 грн. щоденно. Разом з тим, з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним кредитним договором, 02.10.2019 року між позивачем та відповідачем 2 був укладений договір поруки. Згідно з розрахунком заборгованості, станом на 26.03.2020 року, за вказаним кредитним договором відповідач 1 перед позивачем має заборгованість. Таким чином, у зв`язку з виникненням у відповідача 1 вказаної заборгованості за кредитним договором, яку він у добровільному порядку не сплачує, а також не сплачує поручитель, представник позивача звернувся до суду з даним позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь КС «Істок» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 110700,37 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22.09.2021 року позовну заяву Кредитної спілки «Істок» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за договором, - задоволено повністю, стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Кредитної спілки «Істок» достроково заборгованість за договором про споживчий кредит №ДК2-789 від 02.10.2019 року станом на 26.03.2020 року у розмірі 110700,37 грн., з яких 59138,36 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту; 26081,56 грн. - заборгованість за платою за надання кредиту; 0,29 грн. - заборгованість по відсотках; 21480,16 грн. - 100% річних, 4000,00 грн. - штраф, а також судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 25.05.2022 року заяву представника відповідача [PERSON] від 18.01.2022 року в інтересах відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом кредитної спілки «Істок» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості по кредиту,- задоволено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 вересня 2021 року по цивільній справі за №504/1139/20 скасовано і призначено цивільну справу до розгляду в спрощеному позовному провадження за участю сторін. У відзиві на позов представник відповідачів заперечує щодо його задоволення, зазначає, що відповідачі є військовослужбовцями. При розрахунку заборгованості за договором №ДК2-789 від 02.10.2019 позивачем не враховано положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за яким штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. У вересні 2022 р. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до кредитної спілки «Істок», третя особа - [PERSON] , про визнання недійсним договору, в якій просив визнати недійсним договір №ДК2-789 від 02.10.2019 р., укладений з кредитною спілкою «Істок». Зустрічний позов мотивовано тим, що умови договору про сплату кредиту, черговості погашення, встановлення відсотків за користування кредитом є несправедливими. ЦК України та Закон України «Про споживче кредитування» не передбачає плату за кредит. Дії кредитної спілки «Істок» призвели до істотного дисбалансу договірних прав, що стало підставою для звернення до суду з зустрічним позовом. У відзиві на зустрічну позовну заяву представник кредитної спілки «Істок» заперечує щодо її задоволення, зазначає, що укладений з позивачем договір міститься всі істотні умови, які доведені до його відома. Протягом 14 днів з моменту укладення договору позивач мав право відмовитись від нього, але цим правом не скористався. Вважає положення договору №ДК2-789 від 02.10.2019 в цілому не суперечить законодавству України. Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право кредитодавця на встановлення у кредитному договорі комісії за надання кредиту, платежів, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. Умови черговості погашення вимог за кредитним договором відповідають вимогам закону. Протокольною ухвалою суду від 08.12.2022 р. залучено зустрічну позовну заяву, здійснено перехід на загальне позовне провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Протокольною ухвалою суду від 20.02.2023 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву, у якій просив розглядати справу за відсутності представника, свій позов підтримав, заперечив щодо задоволення зустрічного позову. Представник відповідачів зустрічний позов підтримала, заперечила щодо задоволення первісного позову в частині стягнення заборгованості по платі за надання кредиту, відсотках, 100% річних, штрафу. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 02.10.2019 року між КС «Істок» та [PERSON] було укладено Договір про споживчий кредит № ДК2-789 (далі - Кредитний договір), за умовами якого відповідачу 1 надано грошові кошти в сумі 60000,00 грн зі сплатою 0,001 % річних процентної ставки за користування кредитом, а також 263,01 грн. щоденно в якості плати за надання кредиту. Строк дії договору - 24 календарних місяці. Видача коштів [PERSON] підтверджується видатковими касовими ордерами від 02.10.2019 р., 03.10.2019 р. (а.с. 31) Відповідно до п.п. 4.1. і 4.3 Кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно сплачувати платежі, вказані у Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, що наведено у додатку до Кредитного договору, який є його невід`ємною частиною. Платежі проводяться позичальником згідно з графіком у повному обсязі шляхом внесення готівкою в касу або на зазначений у договорі рахунок. Згідно з п. 6.2.2 Кредитного договору у разі затримання позичальником сплати частини кредиту та/або відсотків більш як на один календарний місяць кредиту та/або відсотків більш як на один календарний місяць кредитор набуває права вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків згідно умов Договору до дня повного виконання зобов`язань за Договором; вимагати відшкодування збитків, завданих Кредитору внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього Договору; вимагати від поручителів дострокового повного погашення кредиту та нарахованих плати та відсотків, згідно умов Договору. Крім того, п. 4.7.2, 4.7.3 Кредитного договору передбачено відповідальність у вигляді штрафу у розмірі 1 000,00 грн. за порушення сплати кожного платежу згідно Графіку платежів та повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення. В забезпечення виконання відповідачем 1 своїх зобов`язань за Кредитним договором, 02.10.2019 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір поруки № ДК2-789 ДП1 (далі - Договір поруки). Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором солідарно, нарівні з позичальником. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено,що відповідачі є військовослужбовцями. Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних Ї з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби. Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу. У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду. Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу. Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення. Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18). Відтак, відповідачам, як військовослужбовцям, не повинні були нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за кредитним договором, оскільки на них поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Щодо нарахування плати за надання кредиту, варто зазначити наступне. Вимогами статей 19, 21 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що спілка надає кредитні кошти на умовах їх платності. Розмір плати (процентів) за надання кредиту кредитна спілка встановлює самостійно. Визначений у кредитному договорі термін - плата за надання кредиту, є саме процентами, що відповідає положенням статті 536 ЦК України. Аналізуючи зміст договору 02.10.2019, додаткового договору №1 від 26.12.2019 р., в силу вимог частини першої статті 536 ЦК України, передбачена пунктами 2.5 та 2.6 кредитного договору плата за надання кредиту в сумі 263,01 грн. щоденно з дня фактичного отримання позичальником кредиту з щомісячною сплатою, виходячи з фактичної кількості днів у місяці до повного погашення кредиту, є фактично процентами за користування наданими в кредит коштами. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 травня 2021 року справа № 502/1438/18 (провадження № 61-10659св 20) та від 28 жовтня 2020 року справа №749/298/19 (провадження № 61-3203св20) переглядаючи в касаційному порядку аналогічні за предметом і підставами справи за позовами кредитної спілки "Істок" до позичальника і поручителя за кредитними договорами. Таким чином, проценти (плата) за користування кредитом були нараховані відповідачу відповідно до вимог пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» не підлягали до сплати, а здійснені платежі за період виконання умов договору мали зараховуватись на погашення заборгованості за тілом кредиту. Із долученого до справи розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит №ДК2-789 від 02.10.2019 року вбачається наявна заборгованість у розмірі 110700,37 грн., з яких 59138,36 грн. - заборгованість за основною сумою кредиту; 26081,56 грн. - заборгованість за платою за надання кредиту; 0,29 грн. - заборгованість по відсотках; 21480,16 грн. - 100% річних, 4000,00 грн. - штраф. Судом встановлено, що [PERSON] у виконання умов договору сплачено 861,64 грн в рахунок погашення суми кредиту, 3638,36 грн - в рахунок плати за надання кредиту. Відтак, раніше сплачена [PERSON] сума в розмірі 3638,36 грн (плата за надання кредиту) підлягали зарахуванню на погашення заборгованості за кредитним договором, як погашення заборгованості за тілом кредиту. Схожого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 14.05.2021 р. у справі №502/1438/18. З огляду на це, обґрунтованими є вимоги кредитної спілки «Істок» щодо нарахування заборгованості за тілом кредиту в сумі 55550,00 грн (59138,36-3638,36). Щодо зустрічного позову [PERSON] до кредитної спілки «Істок», третя особа - [PERSON] , про визнання недійсним договору, варто зазначити наступне. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідач [PERSON] вважає умови договору №ДК2-789 від 02.10.2019 р. неправедливими, що є підставою для визнання його недійсним. За змістом положень ч. 1, 2 ст. 207, п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо, крім іншого, воля сторін виражена за допомогою електронного засобу зв`язку, та якщо він підписаний його стороною (сторонами). Факт підписання договору сторонами не оспорюється. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України та частини першої статті 4 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. [PERSON] обрано такий спосіб судового захисту як визнання договору недійсним. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Дії банку, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, не свідчать про те, що зміст оспорюваного договору суперечить законодавству. Обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру порушень, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 359/3055/15-ц (провадження № 61-19559св19) та від 12 грудня 2018 року в справі № 444/484/15-ц (провадження № 61-10156св18). На момент укладення кредитного договору до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови кредитного договору, кредитний договір підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Тягар спростування презумпції правомірності правочину (або окремих його умов) покладається саме на позивача. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору. Укладаючи кредитний договір, позичальник усвідомлював та підтвердив, що умови договору для нього зрозумілі. Отже умови кредитного договору були доведені [PERSON] у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору, він з ними був ознайомлений та погодився, про що свідчить його підпис. Відтак, під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов. Між тим, в ході судового розгляду суд дійшов висновку про нікчемність окремих положень кредитного договору та неправомірність нарахування позивачем за первісним позовом штрафних санкцій за договором. Оскільки судом було встановлено недійсність окремих частин правочину (кредитного договору) з підстав встановлених законом, можливості визнання відповідних частин кредитного договору в судовому порядку недійсними законодавством не передбачено. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)). Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cnociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taxi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору №ДК2-789 від 02.10.2019 р., укладеного з кредитною спілкою «Істок», не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права. Враховуючи, що між КС «Істок» та [PERSON] було укладено кредитний договір, умови якого позивачем були виконані, шляхом надання відповідачу 1 кредитних коштів, останній взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, також ці зобов`язання не виконує відповідач [PERSON] , який відповідно до договору поруки несе солідарну відповідальність за порушення [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, враховуючи те, що відповідачі є військовослужбовцями та з урахуванням положень Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за основною сумою кредиту в сумі 55000,00 грн. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (49,7%) в сумі 1044,70 грн. у рівних частках, тобто по 522,35 грн. з кожного.

Outcome: partial