Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач, через представника - адвоката Позняк І.С., звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 листопада 2021 року він (позивач) надав [PERSON] у борг грошові кошти в розмірі 46 345,00 доларів США, які, згідно розписки, вона зобов`язувалася повернути до 31 грудня 2021 року. Однак, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, вказані грошові кошти в зазначені строки йому (позивачу) не повернула. Вказана розписка була складена у присутності свідка [PERSON] та поручителя [PERSON] власноруч боржницею та підписана вказаними особами. Враховуючи наведене, просив стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики у розмірі 1 707 929,82 грн основного боргу, а також 32 427,27 грн - 3% річних та 311 397,45 грн - інфляційні втрати. Ухвалою суду від 06 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. 29 листопада 2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Фєтісова Є.П. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вказує, що, як зазначила відповідач [PERSON] , у 2021 році їй зателефонувала раніше незнайома жінка, яка представилась [PERSON] (сестра позивача) та попросила її під`їхати до неї на роботу разом із донькою з приводу обговорення якогось важливого питання, що стосується її доньки. Коли відповідач [PERSON] разом із відповідачем [PERSON] приїхали до [PERSON] на роботу, то окрім останньої в приміщенні перебувала ще група раніше незнайомих їй осіб. [PERSON] , перебуваючи у вказаному приміщенні та діючи за попередньою змовою із групою осіб, які перебували у приміщенні разом із нею, шляхом застосування психічного тиску на відповідача [PERSON] , примусила останню, проти її волі, написати розписку про начебто отримання грошей, які в дійсності [PERSON] не отримувала. Побоюючись за своє життя відповідач [PERSON] була вимушена написати під диктовку [PERSON] розписку, а відповідач [PERSON] , побоюючись за життя своєї доньки, була вимушена підписати цю розписку навіть не читаючи її. Після того як вони покинули приміщення, відповідач [PERSON] повідомила доньці, що такий правочин визнається судом недійсним, а тому їй необхідно звернутися до суду. Також відповідач [PERSON] порадила доньці звернутися у поліцію, оскільки у діях [PERSON] та групи осіб вбачалися ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст. 129, 189 КК України. Після цього відповідач [PERSON] не бачилась із донькою, а тому їй невідомо чи зверталася донька до суду та поліції з приводу вказаних обставин. Заперечуючи проти позовних вимог, представник також зазначає, що відповідач [PERSON] не є поручителем, оскільки розписка є документом, який підтверджує укладення та умови договору позики, а не договору поруки. Враховуючи наведені обставини, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Ухвалою суду від 05 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Позняк І.С. позов підтримали та просили його задовольнити. Вказали, що обставини зазначені у відзиві на позов не відповідають дійсності. Позивачем надано у борг відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 46 345,00 доларів США, про що остання написала розписку. Ніякого тиску під час написання вказаної розписки на відповідачів не вчинялося. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Фєтісов Є.П. проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов. Зазначив, що відповідач [PERSON] не зверталася до поліції із відповідною заявою з приводу обставин зазначених у відзиві. Також вказав, що не погоджується із вимогами позивача про стягнення суми боргу у національній валюті України, розрахованої за курсом долара США станом на час звернення до суду, оскільки згідно розписки позика надана у доларах США, а тому у позичальника виникає зобов`язання повернути суму позики саме у тій валюті, у якій надавалася позика. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов не надала. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, а також пояснення представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що висунуті позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 17 листопада 2021 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] , на період до 31 грудня 2021 року, грошові кошти в розмірі 46345,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 17 листопада 2021 року (а.с. 9). У розписці [PERSON] зазначила, що у разі неповернення боргу зобов`язання переходить на [PERSON] . Як стверджує позивач, і відповідач [PERSON] жодних заперечень щодо цього суду не надала, отримані грошові кошти у розмірі 46345,00 доларів США до цього часу [PERSON] не повернула. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2021 року в справі № 501/1243/20 та від 26 квітня 2022 року в справі № 753/1349/20. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (Постанова Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач [PERSON] , отримавши від позивача в борг за договором позики від 17 листопада 2021 року, оформленого розпискою, грошові кошти у розмірі 46345,00 доларів США, в обумовлений договором строк, а саме до 31 грудня 2021 року борг позивачу не повернула, жодних доказів протилежного суду не надала, то суд вважає за необхідне, задовольняючи позовні вимоги в цій частині, стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 46345,00 доларів США. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. З огляду на те, що відповідач [PERSON] порушила грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на зазначене, оскільки відповідач [PERSON] своєчасно не повернула позивачу суму позики, чим прострочила виконання грошового зобов`язання, то вона зобов`язана сплатити позивачу, окрім суми основного боргу, 3% річних від простроченої суми, а так як сума боргу, яка стягується з відповідача [PERSON] становить 46345,00 доларів США, то суд, задовольняючи і в цій частині позовні вимоги, вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 3% річних від простроченої суми боргу за вказаний позивачем період з 01 січня 2022 року по 18 серпня 2022 року в розмірі 876,11 доларів США. Щодо посилань у судовому засіданні представника позивача про неможливість стягнення боргу у доларах США, слід зазначити, що за змістом ст.1046, 1049, 192 ЦК України не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, враховуючи, що в позику передавались саме долари США, і що у позичальника згідно розписки від 17 листопада 2021 року виникло зобов`язання повернути вказану у розписці суму саме в доларах США, а не в національній валюті. Крім того, слід зазначити, що позивачем не обґрунтовано який курс іноземної валюти у національну валюту ним застосовано, оскільки станом на момент звернення до суду офіційний курс гривні щодо долара США становив 36,5686 грн за 1 долар США, а тому еквівалент суми боргу становить 1 694 771, 77 грн, а не 1707929,82 грн як зазначено позивачем. З огляду на викладене незрозуміло який курс іноземної валюти у національну валюту застосовуються позивачем (станом на кінцеву дату повернення боргу згідно розписки, станом на день подання позову до суду, тощо). Такий підхід вносить суперечності і невизначеність у розмір грошового зобов`язання, яке виникає у відповідача на підставі даного рішення суду. При цьому суд враховує, що коливання курсу валют наразі не має постійної прогнозованої тенденції до зростання, і ризики, пов`язані з такими коливаннями курсу валют як у сторону зростання так і у сторону спаду, мають бути максимально виключені. Таким чином, доцільно зазначити у рішенні суду про стягнення боргу у доларах США, що виключає можливість маніпуляцій щодо вигідного коригування суми боргу одною чи іншою стороною і що є справедливим до кожної з сторін. Тому суд вважає правильним і доцільним у судовому рішенні зазначити про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. За таких обставин, враховуючи, що предметом позики були долари США, борг у розписці був визначений сторонами договору у доларах США і відповідно відповідач [PERSON] зобов`язана повернути долари США (або - допустимо - вказану суму у гривнях в еквіваленті, розрахованому за курсом валют на день платежу), то відсутні підстави для стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому суд бере до уваги, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 у справі № 638/10417/15ц, від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Отже, враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості у розмірі 47 221,11 грн, з яких: 46345,00 доларів США - заборгованість за розпискою від 17 листопада 2021 року, 876,11 доларів США - 3 % річних, нараховані за період з 01 січня 2022 року по 18 серпня 2022 року. При цьому суд не може взяти до уваги позицію представника відповідача [PERSON] про те, що на відповідачів чинився тиск під час написання вказаної вище розписки, оскільки такі доводи не підтверджені жодними доказами. Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON] , як поручителя, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Відповідно до вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов`язками; у разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов`язується виконати борг боржника замість останнього; обов`язок поручителя полягає не лише у виконанні обов`язку замість боржника, а у відшкодуванні збитків, завданих невиконанням обов`язку боржником. Разом з тим, договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Порука є видом забезпечення виконання зобов`язань, і водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги п`ятої ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно з вимогами частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається зі змісту розписки, саме відповідач [PERSON] отримала в борг від [PERSON] грошові кошти, а відповідач [PERSON] під текстом розписки поставила лише свій підпис, підтвердивши присутність під час написання вказаної розписки. Як вже зазначалось вище, ст. 553 ЦК України передбачено, що під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, тобто це двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Тобто, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір. Одностороннє зобов`язання особи відповідати за невиконання або неналежне виконання боржника не може бути визнано підставою виникнення правовідносин поруки. Значення поруки не можуть мати листи, характеристики, рекомендації, розписки та інші документи. Крім того сторони визнали, що договір поруки окремо між ними не укладався. Отже, оскільки доказів укладення договору поруки з [PERSON] суду не надано, а розписка від 17 листопада 2021 року таким доказом не є, то позовні вимоги до [PERSON] про солідарне стягнення суми боргу як з поручителя задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути в дохід бюджету судовий збір в розмірі 12405 грн.

Outcome: partial