Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФОП [PERSON] про стягнення зарплати та компенсації за невикористану відпустку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що сторони перебували у трудових відносинах з 18.02.2017 по 31.08.2018 та з 01.09.2019 по 28.10.2022. 01.09.2019 позивач була прийнята на роботу до ФОП на посаду продавця непродовольчих товарів. 11.05.2020 між відповідачем, яка використовує найману працю, та позивачем, як працівником, був укладений трудовий договір. Відповідно до п.1 договору, він діє з 12.05.2019 та є безстроковим. Пунктом 3 договору передбачено, що фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 5000грн. на місяць. Розмір зарплати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної зарплати. Відповідно до п.6 договору, тривалість щорічно оплачуваної відпустки та час її надання - 24 календарні дні, за графіком. Позивач вказує, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05годин 30 хвилин 23.02.2022 строком на 30 діб. У зв`язку з цими подіями, роботодавець дала розпорядження позивачу не виходити на роботу до з`ясування ситуації в країні. Саме цих вказівок дотримувалася позивач. Між тим, воєнний стан було продовжено і надалі, в т.ч. 23.08.2022 строком на 90 діб. Увесь цей час з кінця лютого по жовтень 2022 працівник знаходилась у трудових відносинах із роботодавцем, відповідно до умов трудового договору, виконувала розпорядження відповідача. Весь цей час дія трудового договору не зупинялась. Заяв про відпустки без збереження зарплати, іншої відпустки, переведення на дистанційну роботу чи надомну тощо позивач не подавала. Наказів про переведення підприємства у режим простою ФОП не видавала. Починаючи із лютого по вересень 2022 позивачу, як працівнику, відповідачем зарплата за трудовим договором не виплачувалась. Отже, позивач вважає, що не здійснення нею своїх трудових обов`язків відбувалося за безпосередніми вказівками та розпорядженнями роботодавця, а не з вини працівника. На звернення до відповідача із претензією, остання надала відповідь про відмову у виплаті зарплати. Крім того, 28.10.2022 позивача було звільнено з роботи за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП (за прогул, тобто відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, без поважних причин) відповідно до наказу №28-10-22. При звільнення відповідачем не було видано позивачу розрахунковий листок та довідку про заборгованість по зарплаті. Також позивач отримала листа від відповідача про готовність виплатити зарплату за 23 дні у лютому 2022 у розмірі 5200грн. та за 4 дні невикористаної відпустки у розмірі 867грн. 00коп. Позивач вважає, що відповідачем грубо порушуються її трудові права і просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь невиплачену зарплату при звільненні у розмірі 45455грн. 70коп. та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні у розмірі 4190грн. 50коп., а також витрати на правничу допомогу у розмірі 10000грн. Ухвалою суду від 02.12.2022 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачем через представника подано відзив на позов, за яким просить відмовити у задоволенні позову. Зазначено, що з 2022 відповідачем не використовується наймана праця позивача не з вини відповідача, так як 24.02.2022 позивач не перебувала на роботі, в тому числі на робочому місці, що дало підстави відповідачу звільнити її за прогул в рамках КЗпП. Позивачем не було належно повідомлено відповідача із зазначенням причин нез`явлення на роботі та робочому місці. Вказує, що за час відсутності позивача на роботі і робочому місці трудову функцію позивач безпосередньо не виконувала. Будь-які виправдні документи або інформацію від позивача не надавалися, а тому відповідачем із свідками було зафіксовано простій з вини працівника, а саме позивача. З метою збереження за позивачем робочого місця, так як остання є багаторічним працівником, не було оформлено звільнення позивача і здійснено фіксацію відсутності та простою з вини працівника. На думку сторони відповідача, враховуючи таку довголітню співпрацю із позивачем, відповідач увійшла в її ситуацію та, розуміючи важку ситуацію в країні і ведення воєнного стану, не звільнила позивача за прогул 24.02.2022. Здійснюючи фіксацію про відсутність на робочому місці та фіксацію простою з вини працівника, відповідачем було запропоновано працівнику у телефонній розмові узяти відпустку за свій рахунок (обставини, чому працівник був відсутній на роботі не відомі), на що остання погодилася, однак на робочому місці не з`явилася і заяв ніяких не писала, а тому роботодавець увійшов в ситуацію працівника і вирішив його не звільняти і здійснював фіксацію відсутності позивача і фіксував простій із вини працівника. Станом на дату досудового врегулювання, позивач не збиралася добровільно врегулювати цю ситуацію, тобто повернутися на роботу або звільнитися за своїм бажанням/згодою сторін, адже позивача цікавили лише грошові кошти за місяці відсутності на роботі/робочому місці та у час, коли вона прямо не виконувала свою трудову функцію. Звертає увагу, що сам текст претензії позивача не містить конкретних вимог до відповідача, тобто з тексту претензії не зрозуміло, яку суму грошових коштів хотіла отримати позивач. На думку відповідача, простій з вини працівника оплаті не підлягає. Відповідач у свою чергу, запропонував вирішити цю ситуацію в досудовому порядку та здійснити виплати згідно чинного законодавства, в тому числі добровільну грошову допомогу, на що отримав від позивача відмову. Крім того, відповідач вважає, шо надані позивачем розрахунки щодо розміру заробітної плати та компенсації, які підлягають до стягнення з відповідача, не є належними доказами, а тому просить визнати їх недопустимими, оскільки вони не посвідчені у встановленому законом порядку. Що стосується вимог позивача про сплату їй правничої допомоги, то просив відмовити у задоволенні такої вимоги, надавши відповідне клопотання. Крім того, у відзиві зазначено, що докази витрат на правничу допомогу адвоката будуть відповідачем подані до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому, просив покласти на позивача судові витрати, які понесе відповідач. Позивачем відповідь на відзив подана не була. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, враховуючи доводи, які викладені у позовній заяві. Крім того, зазначили, що наказ про звільнення позивача з роботи оскаржений до суду не був і є чинним. Зазначили, що на час звільнення позивача з роботи, з нею відповідачем не був проведений розрахунок по зарплаті та не була виплачена компенсація за невикористану відпустку. Починаючи з 24.02.2022 до моменту звільнення позивач не працювала, ніякі трудові функції не виконувала. Розмір зарплати 45455грн. 70коп. нарахований за період з лютого по жовтень 2022 з врахуванням відрахованих податків; щомісячна зарплата складала 6500грн., а у жовтні 2022 - 6700грн. Графік роботи 2 дні робочі і 2 дні вихідні, незалежно від вихідних календарних днів. На пропозицію відповідача щодо отримання 5200грн. та 800грн. за невикористану відпустку, позивач не згідна. Невикористаними є 4 календарні дні; зарплату по січень 2022 позивач отримала повністю. Накази про простій не видавались. Також позивач просила стягнути з відповідача на свою користь витрати за надання правничої допомоги. В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Крім того, зазначив, що відповідач згідна сплатити позивачу 5200грн. зарплати та 867грн. за невикористану відпустку. На претензію позивача, відповідачем була надана відповідь, в якій містилася і пропозицію щодо розрахунку; ці кошти не були виплачені, оскільки позивач не повідомила рахунок у банківській установі для перерахунку їй коштів. Наказ про звільнення позивача з роботи є чинним. У ФОП працівники отримували зарплату по відомостях, а не через банківські установи. Крім того, заперечував проти витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, оскільки відсутні дані, що така допомога надавалась адвокатом, про надані письмові заперечення. Підтвердив факт того, що між сторонами мали місце трудові відносини. Зазначив, що відповідачем будуть надані докази щодо понесених судових витрат, відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України. Також повідомив суд, що позивач з березня по кінець жовтня 2022 не виходила на роботу, про що свідчать дані журналу обліку робочого часу та актів за вказаний період. Вини ФОП у невиході на роботу позивача не було; за даними актів з 01.03. по 28.10.2022 саме з її вини позивач не виконувала роботу і не виходила на роботу; простою на роботі не було і магазин працював. Позивач не повідомляла ФОП про причини невиходу на роботу. Доказів щодо перебування позивача у відпустці, немає; 4 дні відпустки нараховані за період часу з 01.01.по 28.10.2022. В судове засідання відповідач не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомила. Заслухавши пояснення учасників справи та їхніх представників, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за таких підстав: встановлено, що позивач [PERSON] , 1972р. народження працювала у ФОП [PERSON] на підставі трудового договору б/н від 11.05.2020 на посаді продавця непродовольчих товарів. Відповідно до п.1 цього договору, він діє з 12.05.2019 та є безстроковим. Пунктом 3 договору передбачено, що фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі 5000грн. на місяць. Розмір зарплати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної зарплати. Відповідно до п.6 договору, тривалість щорічно оплачуваної відпустки та час її надання - 24 календарні дні, за графіком. Наказом №28-10-22 від 28.10.2022 [PERSON] звільнена з роботи з 28.10.2022 за прогул більше 3х годин протягом робочого дня без поважних причин, згідно із п.4 ст. 40 КЗпП України (підстава: акт про відсутність від 28.10.2022). На час розгляду даної цивільної справи наказ є чинним і, як зазначила позивач, він нею оскаржений до суду не був. 28.10.2022 [PERSON] звернулася до ФОП [PERSON] із претензією, зокрема, - щодо виплати зарплати при звільненні та компенсації за невикористану відпустку. 28.10.2022 відповідачем позивачу була надана відповідь на претензію, за якою запропоновано надати трудову книжку для здійснення записів, а також про згоду здійснити виплату зарплати у розмірі 5200грн. (за період - січень та 23 дні лютого) та компенсацію за невикористану відпустку 4 дні у розмірі 867грн. Також було запропоновано надати реквізити рахунку для здійснення виплати. Наказом ФОП [PERSON] №28-02-22 від 28.02.2022 з метою уникнення негативних наслідків та фіксації роботодавцем наявності на роботі або робочому місці працівників затверджено вести кожного місяця з 28.02.2022 до закінчення воєнного стану Табель обліку використання робочого часу та Журнал обліку приходу працівників. Крім того, за дослідженими доказами, які надані відповідачем, судом встановлено, що протягом часу з 24.02.2022 по 28.02.2022, відповідачем разом із свідками було засвідчено факт відсутності на робочому місці [PERSON] та зафіксовано простій з вини працівника (відсутня на роботі без попередження відсутності і без поважних причин протягом цілого робочого дня; трудові функції не виконувала, робоче місце зберігалося), про що складені відповідні акти. Відповідно до даних Журналу обліку приходу працівників за період з 01.03.2022 по 31.10.2022, відсутні відомості про вихід на роботу [PERSON] . Дані обставини також підтверджуються табелями обліку використання робочого часу за цей же період. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95 (1949), яка ратифікована 30.06.1961р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Слід зазначити, що строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, з даним позовом позивачем не порушені (позовна заява подана 15.11.2022 - направлена поштовим відправленням і надійшла до суду 17.11.2022). Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 115 КЗпП (в редакції, чинній на час виниклих правовідносин - дата звільнення 28.10.2022), заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. В умовах спрощеного режиму розмір заробітної плати визначається трудовим договором з урахуванням встановленого законом мінімального рівня оплати праці, а заробітна плата виплачується працівнику у строки, встановлені цією статтею, та визначені трудовим договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується до початку відпустки, якщо інше не передбачено трудовим або колективним договором. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП). Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Під час розгляду справи встановлено, що трудова книжка знаходилася у позивача і не була передана до роботодавця - ФОП [PERSON] . Відповідно, останньою до трудової книжки не були внесені записи щодо припинення трудових відносин між сторонами, що підтверджується дослідженою у судовому засіданні трудовою книжкою серія [NUMBER] . За результатами розгляду справи, встановлених обставин та досліджених доказів, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заробітної плати при звільненні позивача підлягають до часткового задоволення. Так, в судовому засіданні позивач вказала, що за січень 2022 вона зарплату від відповідача отримала повністю. Що стосується стягнення на її користь зарплати за періоду часу з лютого місяця по 28.10.2022 (дата звільнення з роботи), то, як на думку суду, підлягають до задоволення вимоги лише в частині стягнення з відповідача заробітку у розмірі 6175грн. 00коп., з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України, які нараховані за 19 робочих днів лютого 2022 (за календарем робочих днів у лютому 2022 рахується 20 робочих днів, але з 28 лютого позивач не працювала), враховуючи, що мінімальна заробітна плата у цьому місяці законодавцем була визначена у розмірі 6500грн. Отже, 6500грн. : 20роб. днів х 19роб. днів = 6175грн. 00коп. В іншій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки беззаперечно під час розгляду справи встановлено і підтверджується дослідженими доказами, що з 28.02.2022 по 28.10.2022 [PERSON] у ФОП [PERSON] не працювала і роботу не виконувала. Той факт, що у цей період за нею зберігалося робоче місце, не дає підстав для стягнення з відповідача на її користь заробітку. При цьому, суд не погоджується із розміром заборгованості по зарплаті, який зазначений відповідачем, оскільки він не є доведеним. Громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати (ст. 74 КЗпП). Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч.1 ст. 75 КЗпП). Обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку передбачено ст. 82 КЗпП та Законом України «Про відпустки». Відповідно до ч.1 ст. 83 цього Кодексу, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Під час розгляду справи ні позивачем, ні відповідачем не доведені обставин щодо перебування/не перебування позивача у відпустці. Отже, враховуючи наявні та досліджені докази по справі та положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ 08.02.1995 №100, суд приходить до наступного: встановлено, що трудовий договір укладений між сторонами 11.05.2020. Позивач мала право на відпустку, враховуючи п. 6 договору (24 календарні дні) за пропрацьовані періоди: з 11.05.2022 по 10.05.2021 та з 11.05.21 по 27.02.2022. За період з 11.05.2021 по 27.02.2022 мається 286кал. днів. Отже, 24кал. дні : 354 кал. дні у році х 286кал. днів у вказаний період = 19 календарних днів, на які мала право позивач [PERSON] , як відпустку. У жовтні 2022 мінімальна заробітна плата становила 6700грн. 00коп. Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача за 19 календарних днів невикористаної позивачем відпустки підлягає компенсація у розмірі 4243грн. 33коп. (6700грн. х 12 місяців : 360 календ. дні без урахування святкових днів = 223грн. 33коп. середньоденна зарплата х 19 кал. днів невикористаної відпустки), з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. При цьому, слід зазначити, що ст. 163 Податкового Кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, заробітна плата та компенсація за невикоритстану відпустку є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно із п.п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктом 168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно- правовими договорами. Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Також, слід зазначити, що заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку є об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. Державна фіскальна служба України у листі від 09.03.2016 № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до п.п. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Отже, на думку суду, безпідставними є доводи позивача про те, що до стягнення з відповідача підлягають заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку без наступного відрахування (утримання) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника - позивача по справі, адже якби працівник просто отримував зарплату на підприємстві (ФОП), то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. В іншій частині позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку слід відмовити, оскільки як позивачем, так і відповідачем здійснені невірні розрахунки, за відсутності підтверджуючих даних про використані/не використані відпустки. Питання законності підстав звільнення [PERSON] з роботи судом не вирішується, оскільки позивач вказала, що відповідний наказ нею не оскаржений до суду, він є чинним і суд розглядає справу, відповідно до ст. 13 ЦПК України, в межах заявлених позовних вимог. Також під час розгляду справи встановлено, що простой у ФОП [PERSON] був відсутній, відповідні накази не видавались, що визнається сторонами. Крім того, як на думку суду, безпідставними є доводи відповідача про те, що надані позивачем розрахунки щодо розміру заробітної плати та компенсації, які підлягають до стягнення з відповідача, не є належними доказами, а тому їх слід визнати, як вказує, недопустимими, оскільки відповідні доводи та обгрунтування щодо розміру заборгованості позивачем викладено і у тексті позовної заяви, і в судовому засіданні. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, враховуючи вище викладене. При зверненні до суду з даним позовом, позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, враховуючи норми ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Між тим, розмір судового збору при подачі позову складав би 992грн. 40коп., враховуючи розмір позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені на 21%, то, відповідно з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 208грн. 40коп., враховуючи норми ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК). Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних із наданням їй правничої/юридичної допомоги у розмірі 10000грн., то в цій частині вимог слід відмовити. Так, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами, що правнича допомога була надана позивачу саме адвокатом. У позовній заяві позивачем наведено розмір наданих їй юридичних послуг - 10000грн. та наявне посилання на два договори про надання правової допомоги/юридичних послуг, акти від 27.09.22 та від 14.11.2022, а також квитанції від 01.11.2022 та від 21.09.22. При цьому, договори від 21.09.2022 та від 01.11.2022 були укладені між ТОВ «Центр правової допомоги» та [PERSON] без підтвердження, що такі послуги надаються адвокатом, відповідно до вимог Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Незважаючи на те, що під час судового розгляду справи, права та інтереси позивача [PERSON] представляла адвокат Єфімік О.О., відповідно до договору від 08.03.2023, ордеру від 08.03.2023 та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №319, - стороною позивача не було заявлено, в т.ч. і не наведено орієнтовного розрахунку судових витрат, понесених і пов`язаних із наданням правничої допомоги саме цим адвокатом. На підставі викладеного та

Outcome: partial