Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача про захист честі та гідності та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що 28 травня 2021 року слідча Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Кощавка В.А. прийняла постанову про закриття досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12020251010000888 від 25.02.2020, яка містить хамство, приписуючи йому - інваліду 2 групи від трудового каліцтва, що він нібито на протязі багатьох років через суд позивається до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, з метою розгляду, задоволення та виплати грошової компенсації за заявою від 12.11.2001 року. Слідча, закриваючи кримінальне провадження, нахабно і цинічно обмежуючи його право на звернення до суду, навішує на нього ярлик вимагача. Зокрема, вказала, що маючи на меті лише отримання грошових виплат [PERSON] шляхом подання позовів до судів та безпідставних звернень до правоохоронних органів, намагається використати їх для впливу на посадових осіб відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Черкаси для прийняття на його користь необхідного йому рішення. При цьому, докази голослівних звинувачень відсутні. Вважає зазначене слідчою недостовірною інформацією, яка не відповідає дійсності та викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. Вважає, що у зв`язку з протиправними діями відповідача - поширенням недостовірної інформації з приниженням честі та гідності, ділової репутації, має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн. Ухвалою від 15 липня 2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено по справі підготовче судове засідання. 11.08.2021 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. 09.12.2021 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 23 грудня 2021 року залучено до участі в справі в якості співвідповідачів Головне управління Національної поліції в Черкаській області та Державну казначейську службу України. 13.01.2022 року відповідачем ГУНП в Черкаській області подано відзив на позовну заяву. 18.01.2022 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. Ухвалою від 30 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач слідча Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Кощавка В.А. до судового засідання не з`явилася, подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити, в подальшому подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача ГУНП в Черкаській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву до суду не подавав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що слідчою Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області Кощавкою В.А. 8 травня 2021 року винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12020251010000888 від 25.02.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. Позивач вказує, що дана постанова містить недостовірну інформацію відносно нього, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, як інваліда 2 групи від трудового каліцтва. Зокрема, недостовірною інформацією позивач зазначив такі цитати з зазначеної постанови: «Гр. [PERSON] , який показав, що протягом багатьох років він через суд позивається до Фонду соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань у м. Черкаси, з метою розгляду, задоволення та виплати грошової компенсації за заявою від 12.11.2001»; «.... маючи на меті лише отримання грошових виплат гр. [PERSON] шляхом подання позовів до судів та безпідставних звернень до правоохоронних органів, намагається використати їх для впливу на посадових осіб відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Черкаси для прийняття на його користь необхідного йому рішення»; «в рамках розслідування слідчим в якості свідка допитано головного спеціаліста юридичного відділу в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Черкаській області Лисенко Н.В.». При цьому, позивач зазначає, що докази голослівних звинувачень слідчою відсутні, вказана інформація не відповідає дійсності та викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі. [PERSON] вважає, що у зв`язку з протиправними діями відповідача, він має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн., інформація викладена в даній постанові слідчою має бути визнана недостовірною з приниження честі та гідності, ділової репутації інваліда 2 групи від трудового каліцтва. Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 297 ЦК України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ст. 299 ЦК України). Згідно зі ст.34 Конституції України кожному гарантується також і право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За правилами, встановленими частиною першою статті 30 Закону України від 02.10.1992 №2657-ХІІ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 19 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що, беручи до уваги положення статей 32,34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Таким чином, за приписами статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року суд зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Пленум Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», у пункті 15 Постанови роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Отже, в даному випадку, в наведених позивачем цитатах відсутні факти, які б доводили, що зазначені вище вислови у постанові про закриття кримінального провадження від 28.05.2021, мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності [PERSON] , а висловлювання слідчої, зокрема «.... маючи на меті лише отримання грошових виплат гр. [PERSON] шляхом подання позовів до судів та безпідставних звернень до правоохоронних органів, намагається використати їх для впливу на посадових осіб відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м. Черкаси для прийняття на його користь необхідного йому рішення» є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та є суб`єктивною думкою останньої і результатом критичної оцінки певних подій та фактів. Тому, викладені вище відомості не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного ст. 277 ЦК України порядку, а її стилістика викладення та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні фактичні дані, є висловленою думкою для опису існуючого, на переконання слідчого стану проблеми. Тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. Статтею 56 Конституції України гарантовано право кожному на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною 7 статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Статтями 2,4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Так, відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу; наявність шкоди; причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1174 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає відповідальність за заподіяну шкоду. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/9789/17, вказано, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір, а суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлено судом, позивач не довів причинно-наслідковий зв`язок між зазначеними у постанові про закриття кримінального провадження цитатами та психоемоційним станом позивача, що негативно відобразився на його здоров`ї. Позивачем не надано суду доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру саме з боку відповідача, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, а також не надано доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків із оточуючими, погіршення стану здоров`я у зв`язку із подіями. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований. Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведені факт наявності втрат немайнового характеру, обставин за яких настали вимушені зміни в його житті, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача по справі, а також не обґрунтовані вимоги щодо розміру завданої моральної шкоди, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed