Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач через свого представника [PERSON] звернувся до суду та просив визнати за ним право приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Вимоги позивача були обгрунтовані тим, що відповідно до договору купівлі - продажу від 18.05.2021 р. позивач [PERSON] став власником двокімнатної квартири [ADDRESS] . 6 вересня 2021 р. представник позивача прибула до вказаної вище квартири [ADDRESS] з метою здійснення відповідних замірів для проведення ремонту та виявила, що двері в зазначену квартиру змінені на інші та вона не має можливості потрапити до квартири, з цього приводу були викликані співробітники поліції. Фактично одночасно з працівниками поліції прибули, й цивільні особи, які зазначали, що вони є власниками квартири [ADDRESS] та вказуючи при цьому, що їм належить саме квартира [ADDRESS] , що належить на праві власності позивачу [PERSON] . В ході перевірки було встановлено, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . З врахуванням викладеного з 6 вересня 2021 р. позивач та його довірені особи не можуть потрапити до квартири [ADDRESS] в зв`язку з чим порушуються права позивача як власника нерухомого майна, так -як останній не має можливості розпоряджатися, користуватися свої майном. Вважає, що саме протиправні дії відповідача [PERSON] порушують права позивача, а саме в тому, що відповідач не визнаючи приватне право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 76.3 м.2 порушує конституційне право власника на нерухомість. Позовні вимоги обгрунтовано посиланням на вимоги ст.ст. 317, 319, 328, 392 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з обставин викладених в позовній заяві, обгрунтовуючи це тим, що саме визнання права приватної власності на спірну квартиру [ADDRESS] за позивачем відновить права останнього як власника та останній у відповідності до вимог чинного законодавства зможе розпоряджатися та користуватися вказаною спірною квартирою . Відповідач чи її представник в зал судового засідання не з`явилися, хоча сповіщалися належним чином про дань, час та місце розгляду справи. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Відповідно до наданих до суду доказів вбачається, що 18.05.2021 р. між [PERSON] , в інтересах якого діяв [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , про що були внесені відповідні відомості до Реєстру прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2197702380000, площа квартири становить 76,3 м.2. Також в матеріалах справи міститься витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, відповідно до якого вбачається, що 2 лютого 2021 р. на підставі договору міни відповідач [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2238334080000, площа квартири становить 77,3 м.2. Тобто як вбачається з наданих до суду витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] є різними об`єктами нерухомого майна, крім того в судовому засіданні позивачем чи його представниками не надано доказів того що вказані вище квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] є одним і тим же самим об`єктом нерухомого майна та в судовому засіданні не оспорювалося право власності відповідача на спірну квартиру [ADDRESS] , що вказана вище. Також, як було встановлено в судовому засіданні, що право власності позивача [PERSON] на спірну квартиру [ADDRESS] не було скасовано, ніким не оспорюється чи не визнається , та чи є в діях відповідача [PERSON] ознаки будь - якого правопорушення яке б обмежувало чи порушувало право власності позивача на спірну квартиру [ADDRESS] . Як було встановлено в судовому засіданні, що на думку представника позивача позивачу фактично чиняться перешкоди, як він вважає в користуванні його майном, а саме спірною квартирою [ADDRESS] , шляхом встановлення дверей та не допуску позивача та його представників до даної квартири, яку відповідач вважає своєю власністю, але за захистом своїх прав позивач до суду не звертався. На думку представника позивача повторне визнання права власності на спірну квартиру [ADDRESS] відновить права позивача. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Частинами 3,4 статті 334 ЦК України також визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною 2 статті 386 ЦК України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З врахуванням викладеного, а також те, що на час розгляду справи за позивачем у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на спірну квартиру [ADDRESS] , в зв`язку чим суд дійшов висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх інтересів. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зібрані у справі докази, з урахуванням пояснень представників позивача та відповідача, суд прийшов висновку про необґрунтованість позовних вимог. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для стягнення із Відповідачів на користь позивача понесених судових витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed