Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду і просить постановити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , разом з батьком, тобто з ним, позивачем [PERSON] , за адресою його реєстрації та проживання: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що рішенням суду від 18 травня 2021 року шлюб між ним, позивачем, та відповідачем [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] та сина [PERSON] . Після розлучення діти проживали з матір`ю, але на теперішній час мати поїхала з села і син залишився з позивачем. Мати наполягає, щоб дитина поїхала з нею, але це, на думку позивача, суперечить інтересам хлопчика, тому він звертається до суду. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 03.02.20232 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 23.02.2023 року, про що повідомлено сторін по справі (а.с.20-22).\~ Представник третьої особи - Служби у справах дітей Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області надав заяву від 09.02.2023 року, якою визнав позовні вимоги. 21.02.2023 року відповідач надали відзив, яким позовні вимоги не визнала, й зазначила, що вона є матір`ю неповнолітнього [PERSON] . Після розлучення з [PERSON] поїхала до міста Кривий Ріг, де й проживає наразі, вважає, що син [PERSON] має переїхати до неї й жити з мамою. Відповідач вважає, що батько може перешкоджати їх спілкуванню. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. \~ \~ \~ \~Ухвалою від 23.02.2023 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.03.2023 року, про що було повідомлено сторін у справі (а.с.31,32). В судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що дійсно з жовтня 2022 року син [PERSON] , [INFO] , проживає з ним, з батьком за адресою: [ADDRESS] . Він, як батько повністю займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина. Але дружина заперечує щодо факту проживання сина з ним. Вважає, що питання визначення місця проживання сина з ним, з батьком має бути зафіксовано рішенням суду, оскільки мати наполягає на тому, щоб дитина поїхала з нею з села Кубей. Відповідач розгляд справи просила здійснити у її відсутність, оскільки мешкає у м. Кривий Ріг та не може з`являтися до суду. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області до суду не прибув, подав заяву, згідно якої вважає за можливе позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та просять розглянути справу без участі представника (а.с.34). Оскільки відповідачем та третьою особою подані заяви про розгляд справи без їх участі, судом відповідно до ст.ст. 211, 223 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи без їх участі. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши позивача та його представника, неповнолітню дитину, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 18.05.2021 року (справа №497/323/2021)\~розірвано (а.с.7). Від цього шлюбу подружжя має неповнолітнього сина\~ [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] .08.2008 року. (а.с.8). Згідно довідки відділу ЦНАП Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області №1888 від 21.12.2022 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані наступні члени родини [PERSON] , позивач по справі, його батьки, та неповнолітній [PERSON] (а.с.9). Згідно акту обстеження умов проживання №97 від 25.11.2022 року неповнолітня дитина - [PERSON] , проживає разом з батьком [PERSON] , [INFO] , умови проживання задовільні. (а.с.10). Виконкомом Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області №94 від 22.12.2022 року затверджено висновок Органу опіки та піклування Кубейської сільської ради про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , по місту прописки батька [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-13). Позивач [PERSON] офіційно працевлаштований та має середній дохід в розмірі 18500 гривень за період з травня по жовтень 2022 року, що вбачається з довідки про середню суму нарахованого грошового забезпечення від 22.11.2022 року №31 (а.с.11). Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 тієї ж статті ЦК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] повідомив, що проживає наразі з батьком, у власній квартирі, де має всі умови для життя, ходить в школу в селі Кубей и бажає проживати з батьком. Мати переконує його у тому, що йому буде краще з нею й намагається забрати його до Кривого Рога, але він тягнеться до батька. Батько не заважає йому спілкуватись з мамою. Неповнолітній вважає, що, незважаючи на його вік, має бути визначено його місце проживання з батьком, оскільки він потребує догляду та піклування, матеріального утримання, моральної підтримки, при цьому повністю розуміє, що має право вибору місця проживання. Відповідач [PERSON] не надала суду доказів належного ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, стану її здоров`я, матеріального стану, наявності постійного доходу та будь-яких інших обставин, які б дозволили суду визначити її відношення до сина та можливість визначення місця проживання дитини з нею. Фактів зловживання батьками спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальної поведінкою не встановлено. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ. від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Окрім того, положення абз. 2 ч. 1 ст. 161 СК вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 18.03.2021 року у справі №288/39/20 зазначив, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Проживання батьків за однією адресою не є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання дитини (дітей) разом з одним із них. Суд вважає за можливе визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , незважаючи на його вік, оскільки він згідно ст.ст. 30-32 ЦК України не має повної цивільної дієздатності, не має самостійного доходу та засобів для існування, є учнем середньої загальноосвітньої школи, й потребує постійної підтримки як матеріально, так й моральної, яку може надати батько чи матір. А також, на переконання суду, має бути визначена відповідальна особа за гармонійний розвиток, поведінку дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ч.2 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 2, 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Враховуючи взаємозв`язок зазначених норм права, суд вважає, що визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] не буде порушенням його прав й він має можливість в будь-який час змінити місце свого проживання. На підставі\~вищевикладеного,\~з урахуванням\~того,\~що позивач\~виявляє більшу\~увагу і\~турботу до\~сина,\~має змогу\~створити належні\~умови для\~розвитку та\~виховання дитини,\~а також\~особливу прихильність\~сина до\~батька,\~суд приходить\~до висновку,\~що визначення\~місця проживання\~неповнолітнього [PERSON] \~разом із\~батьком,\~буде відповідати його інтересам. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. \~ \~ \~ Підсумовуючи усе вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивачів доведеними та обґрунтованими й приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про розподіл судових витрат, суд його не здійснює. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved