Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

ЛМКП «Львівводоканал» звернулось суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] та користується послугами ЛМКП «Львівводоканал». Відповідно до ст.22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» споживачі питної води зобов`язані своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. З березня 2020 року ЛМКП «Львівводоканал» за даною адресою відкрило особовий рахунок № [NUMBER] , однак, відповідач не оплачує за послуги, надані ЛМКП «Львівводоканал», внаслідок чого, станом на 01.07.2022 року, за відповідачем рахується заборгованість в сумі 10271,13 грн. за період 01.03.2016 до 01.07.2022 року. У зв`язку з цим просить позов задовольнити та стягнути з боржника вказану суму заборгованості. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у ньому, просила позов задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, вважає такий необґрунтованим, не доведеним та поданим поза строками позовної давності, без врахування її доводів про відсутність водопостачання із-за аварійного стану водопровідних труб. В судове засідання 21.02.2023 [PERSON] не прибула в судове засідання, про яке належним чином була повідомлена. Відповідно до ч. 1\~ст. 223 ЦПК України\~суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду. Водночас, суд врахував, що відповідно до ч. 2\~ст.\~223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:\~\~1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;\~\~2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Суду також не подано будь-яких інших доказів, які доводять об`єктивну неможливість відповідача прибути у судове засідання, прийняти участь у розгляді справи в режимі відеоконференцзв`язку, а також неможливість забезпечити участь у судовому засіданні уповноваженого представника. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, а тому суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті з ухваленням рішення. При цьому суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому\~ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1\~та 3\~статті\~13\~ЦПК\~встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень\~ст. 16 ЦК України\~особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою [ADDRESS] . Матеріалами справи встановлено, що з березня 2020 року ЛМКП «Львівводоканал» за даною адресою відкрило особовий рахунок № [NUMBER] . Представник ЛКП «ЛЬвівводоканал» обґрунтовує вимоги тим, що відповідач користується послугами ЛМКП «Львівводоканал», а тому зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення, однак, відповідач не оплачує за послуги, надані ЛМКП «Львівводоканал», внаслідок чого, станом на 01.07.2022 року, за відповідачем рахується заборгованість в сумі 10271,13 грн, яка виникла з 01.03.2016 до 01.07.2022 року. Стаття 526\~ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2\~ст.382\~ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно ст.\~322\~ЦК України\~власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу\~п.\~5\~ч.2\~ст.7,\~ст.\~9\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Така оплата здійснюється щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Відповідно до п.\~1\~ч.\~1\~ст.10\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім, випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Відповідно до п.\~1\~ч.\~2\~ст.\~22\~Закону України\~«Про питну\~воду та\~питне водопостачання» споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання i водовідведення. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У позові зазначено, що відповідач не оплачує за послуги, надані ЛМКП «Львівводоканал», внаслідок чого, станом на 01.07.2022 року, за відповідачем рахується заборгованість в сумі 10271,13 грн, яка виникла з 01.03.2016 до 01.07.2022 року. Як на докази в підтвердження позовних вимог позивач покликається лише на відомість про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення за адресою: [ADDRESS] за конкретний період;довідку №2418 з місця проживання та досудове повідомлення про заборгованість по оплаті №30407 від 14.06.2022. Однак, суд не приймає такі докази до уваги, як належні та допустимі та такі , що обґрунтовують заявлені вимоги, з наступних підстав Судом в процесі судового розгляду сторонам було роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки, попереджено про наслідки вчинення та не вчинення певних процесуальних дій. Сторона позивача скористалась своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування правомірності стягнення оплати за водопостачання в зазначеному розмірі не надала. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] наголошувала на тому, що вона не погоджується з тарифами, за якими нараховується оплата за житлово-комунальні послуги, та наданим стороною позивача розрахунком, оскільки вважає, що таке нарахування не відповідає фактично використаним обсягам наданого постачання холодної води та водовідведення за вказаною адресою, та просила надати суду докази правомірності такого нарахування. Відповідачка також ствердила, що в її квартирі відсутнє належне водопостачання із-за аварійного стану водопровідних труб, і водою вона не користується, з приводу чого неодноразово зверталась до ЛКП «Львівводоканал» та до балансоутримувача будинку, які на її звернення не реагували. В підтвердження цих обставин надала для огляду в судовому засіданні фото- світлини стану водопровідних труб, як в квартирі, так і на сходовій клітці, які візуально видно, що перебувають в аварійному стані. Також суд оглянув акти про ці обставини, які складались за зверненням [PERSON] . Суд пропонував представнику позивача подати докази, якими вони обґрунтовують не лише факт нарахування заборгованості та розмір заборгованості, а і доказів надання відповідачці послуг з централізованого водопостачання та водовідведення ; проте належних та допустимих доказів надано не було; доводів відповідачки не спростовано. Пояснення представника позивача, що згідно договору ЛКП «Львівводоканал» вони несуть відповідальність лише за подачу води до будинку і такі умови договору ними виконуються, а в будинку несуть відповідальність балансоутримувач і власники, то доказів ( договорів, актів, тощо) цих обставин суду не надано. Суд також вважає, що досудове повідомлення про необхідність оплати заборгованості ( а.с.2), довідка з місця проживання про склад сім`ї ( а.с.3) не стосуються предмету доказування у правовідносинах, які виникли між сторонами з приводу надання конкретних послуг за централізоване постачання холодної води та водовідведення, за відсутності письмового договору. Більше того, позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження надіслання та отримання відповідачем у встановленому порядку попередження про заборгованість, і такий лист носить формальний характер і не свідчить про неодноразові повідомлення [PERSON] про наявну заборгованість. Як пояснила в судовому засіданні відповідачка, жодних листів, повідомлень про заборгованість від ЛКП «Львівводоканал» вона ніколи не отримувала . Відомості про нарахування та оплату за централізоване постачання холодної води та водовідведення від 04.08.2022 (а.с.4) не можуть з достовірністю свідчити про фактичні обставини справи, зокрема, що такими послугами відповідачка користується. Таким чином, проаналізувавши вищевикладене, суд приходить висновку, що наданий ЛКП розрахунок заборгованості не відповідає фактичним обставинам справи, і є недостатнім, за відсутності доказів користування споживачем водою в квартирі, для задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1\~ст.76\~ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1\~ст.77\~ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Частиною 1\~ст.79\~ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1\~ст.80\~ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~3\~ЦК України основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Загалом зміст зазначеного принципу (справедливості, добросовісності (Bona Fideas) і розумності) полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Суд вважає встановленим, що подані стороною позивача докази у справі на обгрунтування позовних вимог, не є достовірними та достатніми, не розкривають істинних відносин, які виникли між сторонами, а подані розрахунки у справі не містять даних, на підставі яких можна встановити беззаперечний факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у вказаній сумі і що такий розрахунок відповідає фактично використаним обсягам наданого постачання холодної води та водовідведення. ЛМКП «Львівводоканал» у своїх вимогах не вказує, яку саме методику, за якою формулою застосовано та звідки саме такі цифри вказані у відомості про нарахування та оплату послуг, яка долучена до позову. У зв`язку з чим, не вдається можливим з`ясувати правильність вказаних нарахувань у даних відомостях, а отже такий розрахунок не є належним та допустимим доказом у справі. Також суду не представлено доказів, що з між сторонами укладався договір про надання послуг з центрального опалення, як і доказів, що договір приєднання, який долучений до позовної заяви, надсилався ЛМКП «Львівводоканал» на адресу відповідача. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Суд наголошує, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Згідно ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Європейський суд\~з прав\~людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог щодо боргу. Згідно ст.\~89\~ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263\~ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє ствердження під час розгляду справи, а тому не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, у зв`язку із відмовою позову, судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed