Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувсь до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Відділ реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради та Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про визнання відповідачів такими що втратили право користування належним позивачу житловим приміщенням - будинком, що знаходиться в [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05.05.2006 року справа №2-1986/05 позивач, [PERSON] , [INFO] - є власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11020541 від 22.06.2006 року. Витяг з ДРРП від 01.07.2014 року № 23676847 номер запису про право власності 6185714 та витяг з ДРРП від 23.11.2021 року № 286143009. Позивач зазначає, що погодився зареєструвати місце проживання відповідачів по справі у своєму будинку, на прохання сусіда, який проживає у самовільно побудованому будинку поруч, аби вони змогли оформити соціальні виплати, отримати паспорти тощо. Однак, вже більше року відповідачі по справі виїхали у м. Київ, своєї обіцянки знятися з реєстрації не дотримали. Реєстрація відповідачів: [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, доводиться довідкою № 3276/13-21 від 31.08.2022 року виданою виконавчим комітетом відділу реєстрації місця проживання Ужгородської міської ради та записами з будинкової книги. Позивач стверджує, що відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні житлом та порушують його права як власника. Ухвалою суду від 16.01.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У той же час судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - є неповнолітніми особами. Враховуючи вищевикладене, ухвалою суду від 06.02.2023 року залучено до участі у даній справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради. У судове засідання позивач не з`явився. Разом з тим [PERSON] подав заяву в якій просить розглянути справу без участі позивача. Позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву та заяву про розгляд справи за їх відсутності не подали. Третя особа без самостійних вимог: відділ реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, явку свого уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила. Про час та місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Проте подав пояснення, в яких вказує на те що, задоволення позовних вимог позивача відносно малолітніх та неповнолітніх дітей може призвести до погіршення рівня життя, достатнього для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дітей, що є неприпустимим з огляду на дотримання прав дітей, які їм гарантуються державою та міжнародним співтовариством. Враховуючи все вищенаведене заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] стосовно малолітніх та неповнолітніх дітей по справі № 308/15442/22 та просить максимально врахувати інтереси дітей при прийнятті рішення по справі. За загальним правилом частини першої статті 223ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05.05.2006 року справа №2- 1986/05 [PERSON] , [INFO] визнано власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11020541 від 22.06.2006 року, а також витягу з ДРРП від 01.07.2014 року № 23676847 номер запису про право власності 6185714 та у з ДРРП від 23.11.2021 року № 286143009 - [PERSON] являється власником житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно довідки №3276/13-21 від 31.08.2022 року, виданої відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради, відповідачі - [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - невідомий, [PERSON] , [INFO] , РН ОКПП - зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . За поясненнями позивача, відповідачі вже більше року виїхали в м. Київ і не проживають житловому будинку, який належить позивачу, чим створюють перешкоди йому у користуванні житлом та порушують його права як власника. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Вимогами ст. 71 Житлового кодексу України передбачено, зокрема, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у певних визначених випадках. Статтею 72 Житлового кодексу України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 317ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту № 15Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до положень статей391,396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Відповідно до ст.ст.401,402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Підстави припинення сервітуту визначені також уст.406 ЦК України. Ними, зокрема являються: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмова від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; сплив строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Частиною 2 ст.406 ЦК України передбачено припинення сервітуту на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідачі не проживають у спірному житлі тривалий час - більше одного року. Доказів того, що відповідачі мають потребу у спірному житлі суду не надано і матеріали справи відповідних даних не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача як у контексті статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла, перевищують інтереси відповідачів, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні. Разом з тим, щодо позовних вимог , які стосуються визнання втратившими право на житло неповнолітніх відповідачів, суд вважає за можливе зазначити наступне. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 3 ст.29 Цивільного кодексу України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. На підставі того, що у відповідності до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства та ст.29 ЦК України, місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, вирішення питання щодо користування дитиною житловим приміщенням окремо від них суперечить чинному законодавству та інтересам дитини. В силу ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місто проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирані місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Позиція, органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради про недоцільність визнання неповнолітніх дітей, такими що втратили право користування жилим приміщенням обумовлюється метою діяльності такого органу - захистом прав, свобод і законних інтересів дітей. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради діє виключно в інтересах дітей та дотримання такої позиції відповідає завданню цієї служби. Аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Інтереси дітей не порушуються з огляду на те, що вони в спірній квартирі не проживають, а залишення неповнолітніх дітей зареєстрованими в спірній квартирі суперечитиме ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. У відповідності до ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд звертає увагу на те, що вищевказані заперечення Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради взагалі не обґрунтовані жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не вважаються належним обґрунтуванням. Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 316, 317, 319, 321 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім`ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 316, 317, 319, 321 ЦК незалежно від віку особи. Оскільки судом встановлено, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, не є членами сім`ї власника майна, зокрема і неповнолітні діти, за відсутності будь-яких домовленостей із представником власника та законних підстав на збереження за ними житла, ніяких обов`язків щодо утримання квартири не несуть, що перешкоджає позивачеві у здійсненні прав щодо майна, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Суд не бере до уваги вказані органу опіки та піклування, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту, а неповнолітні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї позивача в розумінні ст.3 СК України. Вирішуючи даний спір, судом досліджено наявні у справі докази і надано їм оцінку, встановлено дійсні обставини справи та надано їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, враховуючи принцип верховенства права та справедливості. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині визнання особі в такими, що втратили право користування житлом. Згідно п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання(перебування),затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022р. №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). З урахуванням наведеного, позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved