Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 16.12.2017 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. До реєстрації шлюбу сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 2005 року. [INFO] в них народилась донька [PERSON] . [PERSON] та донька [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 03.12.2013. Житловий будинок за вказаною адресою сторони придбавали під час сумісного проживання, але на підставі договору дарування від 05.12.2005 право власності оформлялось на відповідача в дарунок від його доньки від першого шлюбу. За час сумісного проживання будинок істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат. Також, позивач зазначає, що неодноразово була жертвою домашнього насильства, вчиненого [PERSON] , який змінив замки на вхідні двері та не надав позивачу та доньці доступу до місця постійного проживання та реєстрації. Вказаний житловий будинок є єдиним і постійним житлом позивача, а дії відповідача порушують її право на користування житловим будинком. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просив суд: зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди в користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , та вселити її у житло за вказаною адресою. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2022 дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач, про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, судом повідомлялися належним чином, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк не подав суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Натомість, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить йому на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування від 05.12.2005, посвідченого державним нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори. На час укладання договору дарування відповідач перебував в іншому зареєстрованому шлюбі, який був розірваний у 2008 році, і ніяких відносин з позивачем не мав. З 25.02.2022 позивач вирішила виїхати з будинку, у більш безпечне місце, і з того часу фактичні шлюбні відносини між ними припинились, спілкування між ними звелось до обговорення участі у вихованні та фінансуванні потреб спільної дитини. Після повернення, 26.06.2022 позивач, за власною ініціативою, зібрала власні речі та речі дитини та виїхала з будинку. Внаслідок вказаних дій позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. З тих пір позивач з дитиною приїжджають до помешкання лише в разі виникнення фінансових складнощів, маючи при цьому безперешкодних доступ до житла, що може бути підтверджено відеозаписом із камер спостереження, встановлених навколо та на території будинку. Позивачем не додано до позовної заяви жодних належних та допустимих доказів, які підтверджують такі обставини: зміну замків на вхідних дверях; вчинення будь-яких перешкод у доступі до помешкання; вчинення перешкод у користуванні житлом, його приміщенням; виселення позивача з помешкання проти її волі; вчинення будь-яких перешкод у вселенні позивача. Відповідач також наголосив, що предмет спору з приводу перешкод у користуванні власністю та вселення відсутній, оскільки, позивач має вільний доступ до помешкання та покинула його за власним бажанням. За таких обставин, відповідач просив відмовити в задоволенні позовної заяви. На підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.\~ Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». За ст. 6 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 6) 16.12.2017 сторони зареєстрували шлюб. [INFO] в них народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). З довідки Центру адміністративних послуг «Віза» виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради від 01.09.2022 №8383 (а.с. 8) встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , з 03.12.2013. Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №303746517 (а.с. 9-11) 09.12.2005 [PERSON] зареєстрував право приватної власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 05.12.2005, серії ВСК №320386, посвідченого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою. Позивач зазначає, що проживала з відповідачем однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , задовго до реєстрації шлюбу, а саме: з 2005 року. Разом з цим, відповідач заперечив вказану обставину, посилаючись на те, що в 2005 році він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано 25.03.2008, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №94 (а.с. 24). Розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю та вселення у житлове приміщення, право власності на яке зареєстроване за відповідачем,\~\~суд зазначає, що\~Конституцією України\~одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 156\~ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391\~ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17\~Закону України\~від 23\~лютого 2006\~року №\~3477-IV\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Одночасно із цим, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07). Судом встановлено, що власником домоволодіння є відповідач по справі, позивач значиться зареєстрованою в ньому з 03.12.2013. Пленум Верховного Суду України в п. 15\~постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~роз`яснив, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Разом з цим, відповідач у своєму відзиві зазначив, що позивач має безперешкодний доступ до житлового будинку, примусового вселення вона не потребує, оскільки має можливість проживати без примусового вселення. Згідно зі змісту наданої позивачем постанови Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.07.2022 (а.с. 12) вбачається, що [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у розмірі 170,00 грн. Разом з цим, зміст даної постанови не доводить факт вчинення відповідачем перешкод у праві [PERSON] на житло. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1\~ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6\~ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2\~ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні майном, що належить йому на праві приватної власності, та які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, і тим самим підтверджували обставини створенням ним перешкод, саме на тих умовах які заявлені позивачем. Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed