Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

29.12.2022 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області на розгляд надійшла вищевказана позовна заява. В обгрунтування позову позивач [PERSON] зазначає, що за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі - 23.02.2006 року позивач отримала від ПАТ АКБ «Аркада» кредит на придбання квартири [ADDRESS] . Складовою частиною даного правочину також був Договір іпотеки № 49251 від 23.02.2006 року. Частина вказаного кредиту сплачена сторонами під час перебування у шлюбних відносинах. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2012 року шлюб між [PERSON] до [PERSON] було розірвано. Як наслідок, позивачка змушена була решту кредитних зобов`язань виконувати самостійно. В період з 19.12.2012 року по 02.12.2015 року [PERSON] на виконання кредитного договору від 23.02.2006 року одноосібно сплачено 165242,45 грн. Відтак, у довірительки на підставі положень ч. 1 ст. 544 ЦК України виникло законне право вимагати від відповідача повернення 1/2 частини грошових коштів, сплачених в рахунок погашення вищеозначених кредитних зобов`язань в сумі 82621,23 грн. Крім того, станом на дату звернення до суду з даним позовом грошові кошти, сплачені позивачкою на погашення кредиту, зазнали інфляції, тобто істотно втратили свою купівельну спроможність. З урахуванням наведеного, відповідач зобов`язаний сплатити [PERSON] основну суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних за трьохрічний період та пеню за останній рік прострочення. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 82621,23 грн. в якості відшкодування ним половини коштів, сплачених позивачкою в рахунок погашення кредитного боргу за період з 19.12.2012 року по 02.12.2015 року, який виник внаслідок придбання квартири, 12390,30 грн. пені за період з 29.12.2020 року по 28.12.2021 року за несвоєчасну сплату ним кредитного боргу, 56008,93 грн. компенсації інфляційних збитків та 7435,91 грн. 3% річних за період з 29.12.2018 року по 28.12.2021 року за несвоєчасну сплату ним кредитного боргу. 10.02.2023 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву. В обгрунтування своїх заперечень щодо позову остання зазначає, що додані до позовної заяви докази жодним чином не свідчать про сплату позивачкою платежів саме в якості погашення боргових зобов`язань перед ПАТ АКБ «Аркада», внаслідок придбання спільної квартири. Так, долучені до позову платіжні документи свідчать про перерахування [PERSON] грошових коштів у користь АТ «ВТБ Банк». Крім того, стороною позивача не вказано норму матеріального права, якою передбачено можливість стягнення пені у правовідносинах регресного стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, у випадку, якщо суд прийде до висновку про задоволення позовних вимог, виникне необхідність застосувати строк позовної давності з огляду на наступне. З-поміж іншого, у позовній заяві стороною позивача особисто зазначено ту обставину, що ще 02.12.2015 року [PERSON] самостійно сплатила солідарний (з відповідачем) борг за кредитним договором від 23.02.2006 року. Таким чином, починаючи з 03.12.2015 року у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача по цій справі. Відтак, право регресної вимоги у позивачки виникло 03.12.2015 року, тобто після повного погашення нею кредитних зобов`язань за рахунок особистих коштів (як на це посилається позивачка), і закінчилось 03.12.2018 року, тобто через три роки після встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Враховуючи наведене, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та, у разі необхідності, застосувати строк позовної давності (а.с. 115-120). До початку судового засідання від позивачки надійшло клопотання, в якому вона повідомила про неможливість особистої участі під час розгляду справи, а тому надала згоду про розгляд справи у її відсутності (а.с. 103). Відповідач та його представник будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили. З огляду на те, що кожна зі сторін в повній мірі скористалася своїх правом щодо подачі процесуальних документів, у яких виклали свої вимоги та заперечення з приводу даного спору, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.01.1999 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с. 12), який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.12.2012 року в цивільній справі № 2605/14590/12 було розірвано (а.с. 13-14). У період перебування у зареєстрованому шлюбі сторони придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.02.2007 року. Спірна квартира придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору, укладеного 26.02.2006 року між ПАТ «АКБ «Аркада» та [PERSON] . Складовою вищевказаних правовідносин є Договір про іпотечний кредит від 23.02.2006 року, укладений з АКБ «Аркада» на ім`я [PERSON] для потреб сім`ї (а.с. 6-10, 30-35). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.02.2020 року в цивільній справі № 756/11915/17 в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] за кожним з них. Вищевказане судове рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2020 року та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 17.11.2021 року. При розгляді вищевказаного судового провадження судом касаційної інстанції було констатовано, що [PERSON] після повного погашення заборгованості за кредитним договором не позбавлена права звернутися до [PERSON] з вимогою про відшкодування ним половини коштів, сплачених нею в рахунок погашення боргу в період з моменту фактичного припинення шлюбних відносин до моменту повного розрахунку за вказаним договором. У даному позові сторона позивача зазначає, що в період з 19.12.2012 року (після розірвання шлюбу між сторонами) та по 02.12.2015 року (дата виконання кредитних зобов`язань у повному обсязі) [PERSON] на виконання кредитного договору від 23.02.2006 року одноосібно сплатила 165242,45 грн., а тому у неї виникла регресна вимога на стягнення 1/2 частки вказаних грошових коштів з відповідача, як солідарного боржника у кредитних зобов`язаннях. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 20.06.2022 року по справі № 756/10472/15-ц, - виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України. Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов 'язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарній боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).» Обґрунтовуючи позовні вимоги сторона позивача посилається на те, що 23.02.2006 року між АКБ «Аркада» та позивачкою було укладено договір про іпотечний кредит № 49251. На підтвердження вказаного надає копію договору. На підтвердження факту погашення кредиту за період з 19.02.2012 року по 02.12.2015 року позивачка надає частину банківської виписки за невідомий період, яка видана АТ «ВТБ Банк» та довідку про виконання кредитних зобов`язань від 02.12.2015 року № 1363/110-2, яка також видана АТ «ВТБ Банк» (а.с. 23-28, 36). Разом з тим, додані до позовної заяви докази жодним чином не свідчать про сплату позивачкою платежів саме в якості погашення боргових зобов`язань перед ПАТ АКБ «Аркада», оскільки погашення кредитних зобов`язань відбувалось в АТ «ВТБ Банк». Відтак, той факт, що сплачені позивачкою платежі мають відношення до придбання спільної квартири і що такі зобов`язання спільними зобов`язаннями сторін позивачкою та її представником жодними доказами не обгрунтовані. Крім того, вищевказана обставина не знайшла свого підтвердження в ході розгляду цивільної справи № 756/11915/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, який стосувався спірного нерухомого майна - квартири [ADDRESS] . Так, у своїй постанові Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 17.11.2021 року при розгляді вищевказаного спору зазначив, що належних і допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно [PERSON] не надано, у тому числі не доведено факту внесення частини особистих коштів на придбання спірної квартири, погашення кредиту за власні кошти, що є її процесуальним обов`язком (а.с. 140-144). Таким чином, позивачка не довела належними та допустимими доказами факту погашення кредитних зобов`язань на користь АКБ «Аркада», дату такого погашення, необхідність здійснення платежу на користь АТ «ВТБ Банк», відношення сплачених позивачкою коштів на користь АТ «ВТБ Банк» до спільних кредитних зобов`язань сторін, тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні. Враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимоги про стягнення основної суми, то ці вимоги також не підлягають до задоволення. Вирішуючи питання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, суд зазначає наступне. У своєму позові сторона позивача особисто зазначає про ту обставину, що 02.12.2015 року [PERSON] самостійно сплатила солідарний (з відповідачем) борг за кредитним договором від 23.02.2006 року. Таким чином, починаючи з 03.12.2015 року у позивачки виникло право регресної вимоги до відповідача за пред`явленими позовними вимогами, які є предметом даного спору. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відтак, право регресної вимоги у позивачки виникло 03.12.2015 року, тобто після повного погашення нею кредитних зобов`язань за рахунок особистих коштів (як на це посилається позивачка), і закінчилось 03.12.2018 року, тобто через три роки після встановленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Як слідує з роз`яснень постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11), встановивши, що строк для звернення до суду пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування строку позовної давності заявлено стороною у спорі, і зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про задоволення регресної вимоги по сплаті кредиту слід відмовити саме у зв`язку з їх недоведеністю. У зв`язку з відмовою у позові, суд, у відповідності до положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі вважає за необхідне залишити за позивачкою. На підставі ст.ст. 16, 257, 267, 544 ЦК України,

Outcome: dismissed