Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Адвокат Вартанян Д.С. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , постійно проживав на території України з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року і постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 року. В обґрунтування поданої заяви зазначено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Кіровакан р. Вірменія, його матір`ю є [PERSON] , [INFO] . За сімейними обставинами у грудні 1979 року мати заявника разом з ним переїхали на постійне місце проживання до України. З 03.12.1979 року [PERSON] разом з матір`ю постійно проживали на території України за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до вимог КУпШС місце проживання дитини визначалося за місцем проживання її батьків. У 1986 році мати заявника була виписана з будинку, але вони залишилися проживати за вказаною адресою, де постійно проживали до 01.05.1992 року, а потім за сімейними обставинами заявник з матір`ю залишили територію України та повернулися до р. Вірменія. Нещодавно [PERSON] вирішив переїхати на постійне місце проживання до України. Приїхавши до України, він виявив бажання набути громадянство України, для чого звернувся до державної міграційної служби з питання набуття громадянства України, де повідомив, що постійно проживав на території України станом на 24.08.1991 року. При цьому, йому було роз`яснено, що він у відповідності до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» має право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Але, для підтвердження права на набуття громадянства України за територіальним походженням необхідно надати документи, які підтверджують той факт, що заявник постійно проживав на території України до 24.08.1991 року, що можливо встановити тільки в судовому порядку. Від встановлення факту проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 року залежить виникнення в нього права на набуття громадянства України відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України». У зв`язку з викладеним, представник заявника звернулася до суду з вказаною заявою. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надала відзив на заяву, в якому просила заяву [PERSON] залишити без розгляду. В обґрунтування відзиву зазначила, що заявник не звертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень № 215, отже заявник не використав всі передбачені законодавством можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Приписи ч. 2 ст. 315 ЦПК України містять імперативну для суду норму, яка визначає обов`язковою умовою розгляду в судовому порядку справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення - відсутність законодавчого врегульованого механізму їх встановлення. Отже, якщо суд встановить наявність нормативно-правових актів, які визначають порядок встановлення певного факту, суд приймає рішення про залишення заяви без розгляду, що визначено ч. 4 ст. 315 ЦПК України. Без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України. Є необхідність встановлення статусу заявника та його підстав легального перебування на території України. ГУ ДМС України в Одеській області стверджує, що встановлення факту пов`язується зі спором про право, тому заява про встановлення факту, відповідно до приписів ч.6 ст. 294 ЦПК України повинна бути залишена без розгляду. Приймаючи до уваги, що проти встановлення факту постійного проживання на території України за період з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року, станом на 24.08.1991 року, заперечує заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право. Заявником не надано суду доказів намагання встановити факт, що має юридичне значення в позасудовому порядку, відсутності визначеного чинним законодавством порядку його встановлення, та доказів неможливості встановлення такого факту в позасудовому порядку. Так, в додатках до заяви відсутні докази звернення заявника до ГУ ДМС України в Одеській області або його територіальних підрозділів, з питання набуття громадянства України та отримання роз`яснення з цього питання, а отже є не обґрунтованим залучення ГУ ДМС України в Одеській області, як заінтересованої особи, без якої неможливо розглядати справи окремого провадження. З наданих [PERSON] доказів на підтвердження проживання на території України, яка в подальшому увійшла до складу території України, вбачається, що він проживав на вказаній території з 03.12.1979 року по 11.08.1986 року, а отже підстави для встановлення факту постійного проживання заявника у період з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року, станом на 24.08.1991 року, відсутні. Твердження заявника про неможливість встановити факт проживання на території України іншим шляхом, окрім як звернення до суду з відповідною заявою, не відповідають дійсності, оскільки для підтвердження зазначених обставин можуть бути надані інші належні документи. Крім того, заявником надано копію завіреного перекладу паспорта громадянина Республіки Вірменія [PERSON] , який дійсний до 23.06.2021 року, що підтверджує факт наявності у нього громадянства іншої держави. Таким чином, звернення заявника до суду з даною заявою зумовлено намаганням уникнути проходження законодавчо визначених процедур щодо ідентифікації, встановлення належності, прийняття або набуття громадянства України. Прийняття судом рішення за заявою призведе до порушення норм матеріального та процесуального права. Наявний спір про право [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України повинен розглядатися в порядку позовного провадження. Заявник [PERSON] у судове засідання не з`явився, але представник заявника - адвокат Юшинська І.Є. надала до суду письмову заяву, в якій просила провести судове засідання за їх відсутності, заяву задовольнити, не заперечувала проти винесення рішення по суті справи. Представник заінтересованої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м. Кіровакан Республіка Вірменія, батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] , виданого 23.06.2011 року та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19.02.1979 року Кіроваканським міським відділом РАЦС, переклад яких здійснено з вірменської мови на українську мову. [PERSON] народилася [INFO] , у республіці Вірменія, що підтверджується копією паспорта № [NUMBER] , виданого 13.03.2019 року, перекладеного з вірменської мови на українську мову. Згідно довідки Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 3052 від 22.09.2020 року, [PERSON] , [INFO] , був прописаний та постійно проживав з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] , з 03.12.1979 року по 11.08.1986 року. Відповідно до будинкової книги для реєстрації громадян, проживаючих по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за вказаною адресою з 03.12.1979 року. Згідно особистого рахунку № 152 погосподарської книги № 2 Нерубайської сільської ради на 1977-1979 роки, за адресою: [ADDRESS] , проживали зокрема, [PERSON] та [PERSON] . Мешканці будинку [ADDRESS] , а саме: голова будинкового комітета - [PERSON] , помічник голови будинкового комітету - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , своїми підписами у письмовій заяві підтвердили те, що [PERSON] проживав з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з березня 1987 року по листопад 1991 року. Вказана заява засвідчена печаткою КП «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський». Листом Біляївського відділу ГУ ДМС України в Одеській області повідомлено адвоката Юшинську І.Є. про те, що [PERSON] має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України». Зазначено, що будинкові книги не передбачені жодним діючим нормативним актом в Україні, тому для набуття громадянства України [PERSON] необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» (13.11.1991 року) у судовому порядку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). За змістом ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991 року). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року чи 13.11.1991 року. Згідно із п.7 Порядку, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11.1991 року. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону. Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення (Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61- 6498св20), від 05.04.2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження заявлених вимог, суду надано довідку Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 3052 від 22.09.2020 року, зі змісту якої вбачається, що [PERSON] був зареєстрований і постійно проживав з матір`ю в [ADDRESS] , з 03.12.1979 року по 11.08.1986 року, але на підставі яких документів, свідчень очевидців, тощо, видано таку довідку, не зазначено і тому вказану довідку суд не приймає до уваги. Крім того, надана довідка свідчить про проживання заявника на території України з 03.12.1979 року по 11.08.1986 року, а не по 01.05.1992 року, та станом на 24.08.1991 року, як просить [PERSON] у поданій заяві. Копія домової книги та особистого рахунку № 152 погосподарської книги № 2 Нерубайської сільської ради не є достатніми доказами для встановлення факту проживання заявника на території України, адже юридичне значення має саме факт постійного проживання заявника на території України, відповідно до Закону України «Про громадянство України», однак у наданих документах не зазначено період проживання [PERSON] в [ADDRESS] . Надану заяву мешканців будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про підтвердження того, що [PERSON] проживав з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з березня 1987 року по листопад 1991 року, суд не може прийняти до уваги як беззаперечний доказ, адже вказані особи не встановлені, їх не було допитано у судовому засіданні в якості свідків, не попереджено про кримінальну відповідальність за дачу показань, тощо. Крім того, вказана заява викликає у суду сумніви щодо достовірності інформації, яка зазначена в ній, адже мешканці будинку [ADDRESS] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] стверджують, що [PERSON] проживав з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з березня 1987 року по листопад 1991 року, у той час, як представник заявника у поданій заяві вказує, що заявник з матір`ю проживав з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року за адресою: [ADDRESS] . У заяві [PERSON] відсутні відомості про те, що він проживав у [ADDRESS] . Тому, дослідивши надані докази, судом встановлено, що матеріали справи не містять жодного документу, з якого вбачалось би, що [PERSON] дійсно проживав на території України саме у період з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року, та станом на 24.08.1991 року. Разом з цим, заявником не було надано доказів того, що він звертався до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою та іншими документами для встановлення належності до громадянства України, або доказів того, що йому було відмовлено у встановленні належності до громадянства України. Копія листа від Біляївського відділу ГУДМС України в Одеській області про те, що [PERSON] має підстави для набуття громадянства України відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», але необхідно підтвердити факт проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року), на момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України (13.11.1991 року) у судовому порядку, не може бути прийнята судом як доказ, з урахування того, що він не датований та не має вихідного реєстраційного номеру, а також не встановлено коли він був отриманий адвокатом Юшинскою І.Є. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, оцінивши надані заявником докази по справі, дійшов висновку про те, що вказані докази самі по собі не є безспірними доказами на підтвердження факту саме постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 року та у період з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року. Враховуючи усі наявні докази в їх сукупності та зазначені норми законодавства, суд вважає, що доводи заявника та його представника про постійне безперервне проживання на території України у відповідності до критеріїв, визначених ст. 1 Закону України «Про громадянство України» у період з 03.12.1979 року по 01.05.1992 року, та станом на 24.08.1991 року, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, а тому заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed