Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

в листопаді 2022 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить розірвати шлюб, укладений 12.12.2020 між нею та відповідачем [PERSON] , зареєстрований в Мелітопольському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 844; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] »; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення донькою повноліття. В обґрунтування вимог зазначено, що спільне життя сторін не склалося з причин відсутності взаєморозуміння між ними, станом на даний час шлюбні відносини припинені, проживають окремо один від одного, в утриманні та вихованні дитини відповідач не бере жодної участі. Позивач з дитиною наразі постійно проживають в місті Запоріжжі, чоловік залишився проживати в м. Мелітополь Запорізької області, на тимчасово окупованій території. Оскільки позивачу невідомо, чи працевлаштований відповідач та який він має дохід (постійний чи мінливий) вона не в змозі визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі. Ухвалою судді від 25.11.2022 року позовну заяву було залишено без руху, надано строк позивачу для усунення недоліків. Ухвалою судді від 30.01.2023 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 27.02.2023 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не прибула, надала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на правовий режим на тимчасово окупованій території України» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. З огляду на те, що останньою відомою адресою проживання відповідача [PERSON] є м. Мелітополь Запорізької області, що знаходиться в тимчасовій окупації, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, виклик відповідача в судове засідання здійснено в порядку ч. 11 ст. 128, ч. 1 ст. 12-1 Закону «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Крім того, про дату та час судового засідання відповідач повідомлявся шляхом направлення повідомлення у додаток «Viber», яке було доставлене йому 01.03.2023, про що у справі наявна довідка про доставку повідомлення. Відповідач в судове засідання не прибув, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи, надання строку на примирення на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав. Відповідно до ст. 280, 281ЦПК України суд, за згодою позивача, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 12.12.2020 Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 844 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 12.12.2020). У шлюбі у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане 05.05.2021 року Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 466). Відповідно до довідки від 18.10.2022 № 2302-5002246716, [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Також, відповідно до довідки від 18.10.2022 № 2302-5002246787, [PERSON] , [INFO] , взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування: [ADDRESS] . Законний представник: [PERSON] . Подружні відносини подружжя припинило, проживають окремо один від одного, відповідач залишився проживати на тимчасово окупованій території, подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим. Позивач скористалась своїм правом та звернулась до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу. Розглядаючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги зазначене, суд вважає, що вимоги про розірвання шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 56 Сімейного кодексу України, кожен має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Такі положення національного законодавства України відповідають ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ст.110, 112 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова у розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. З огляду на викладене, враховуючи доводи [PERSON] , наведені у позові, враховуючи, що заперечень відповідача стосовно позову до суду не надійшло, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, відтак, розірвання шлюбу буде відповідати інтересам позивача, а збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, тому позов необхідно задовольнити. Згідно з ч.2 ст.114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У відповідності до абз.2 ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно ч.7 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» №2398-VІ від 01.07.2010 року, ч.2 ст. 118 СК України, копію рішення суду, яке набрало законної сили, необхідно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Розглядаючи вимогу позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання їх спільної дитини, суд виходить з наступного. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Як встановлено ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН "Про права дитини" 1989 року, яка набула чинності для України 27.09.1991 держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною першою статті 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач є батьком дитини та нарівні з матір`ю зобов`язаний утримувати її до досягнення повноліття. Домовленість між батьками щодо виконання даного обов`язку відсутня. За своїм змістом аліменти - це грошові кошти на утримання дитини, які необхідні для забезпечення належного рівня її розвитку, виховання, забезпечення одягом, продуктами харчування тощо. При визначенні розміру аліментів суд керується положеннями ст. 182 СК України, бере до уваги, що дитини проживає разом з матір`ю, батько матеріальної допомоги на утримання не надає; та враховує розмір витрат, необхідних для забезпечення дитини повноцінним харчуванням, сезонним одягом, речами особистої гігієни, тощо. Разом з тим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки позивач не довела на підставі належних і допустимих доказів, що є її обов`язком в силу норм ст. 81 ЦПК України, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі, та що потреби дитини обґрунтовують стягнення аліментів у зазначеному розмірі. За таких обставин, з огляду на об`єктивну потребу дитини сторін у забезпеченні належного матеріального її утримання, суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню, та, з урахуванням обставин даної справи, стягує з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до повноліття дитини. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання дитини. Вказаний розмір аліментів є справедливим та достатнім на час ухвалення рішення саме для забезпечення прав малолітньої дитини в даній справі. Водночас суд роз`яснює, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено абр збільшено за рішенням суду, за позовом платника або одержувача аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення чи поліпшення стану здоров`я, тощо. Згідно з частиною першою статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 992,40 грн. за подання позову про розірвання шлюбу та судовий збір в дохід держави у розмірі 992,40грн. за позовні вимоги про стягнення аліментів. Стосовно вимоги про стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов до таких висновків. Як видно із матеріалів позову, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 800,00 грн. Відповідно до ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов"язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи, пов"язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Також, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16визначиладокази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Пунктом 2) частини 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Позивач [PERSON] заявляючи вимогу про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, надала лише квитанцію до прибуткового касового ордера № 1117/01 на суму 800 грн., із зазначенням «угода про надання правової допомоги», що є не належним доказом таких витрат. Таким чином, належним чином оформленого платіжного документу про оплату послуг адвоката позивачем не надано так як і договору про надання правничої допомоги та доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, що свідчить про необґрунтованість позовної вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial