Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

14.11.2022 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу. 16.11.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження у підготовче засідання. 12.01.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В позові посилався на те, що 27.09.2021 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя задоволено позов ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 6760,47 грн. та 5568 грн. судових витрат. Так, 07.08.2016 року приблизно о 13:15, на а/д м. Запоріжжя - м. Бердянськ, мала місце ДТП за участю автомобіля «Hyundai», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «КІА», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобілю «КІА» завдано механічних пошкоджень із матеріальними збитками для позивача. Відповідно Європротоколу, складеного відповідно п.2 ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказана ДТП сталася внаслідок порушення відповідачем ПДР України. 02.08.2019 року між ПрАТ «УПСК» (Первісний кредитор) та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) було укладено Договір №02/08/2019 про відступлення права вимоги, відповідно якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АІ/5238742 від 13.08.2015 року. Вказані обставини встановлені рішенням суду, відтак відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. 27.06.2022 року відповідачем було частково сплачено заборгованість згідно рішення суду від 27.09.2021 року, однак на сьогоднішній день рішення досі не виконане, тому позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. За період з 02.08.2019 року по 26.06.2022 року загальний розмір інфляційних витрат складає 4558,10 грн., загальна сума відсотків річних за користування грошовими коштами складає 1073 грн. Позивач зазначає, що попередній розмір судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, становить 2992,40 грн.: судовий збір за подання позову в розмірі 992,40 грн., витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2000 грн. відповідно Договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30.01.2019 року. Прохав стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1073 грн. та інфляційні втрати у розмірі 4558,10 грн.; витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 992,40 грн. та на правову допомогу в розмірі 2000 грн. покласти на відповідача. 19.12.2022 року до суду звернувся представник відповідача: адвокат Сахно О.В. з відзивом на позов, в якому посилалася на те, що Ленінським районним судом м. Запоріжжя у справі №334/6557/19 27.09.2021 року було ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 6760,47 грн. та судові витрати в сумі 5568 грн. Рішення було оскаржено відповідачем в апеляційному порядку, і постановою Запорізького апеляційного суду від 15.04.2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому саме 15.04.2022 року рішення у цій справі набрало законної сили (про наявність рішення Запорізького апеляційного суду від 15.04.2022 року позивач в позові взагалі не зазначив). Також, в позові позивач вказує, що 27.06.2022 року відповідачем було частково сплачено заборгованість згідно рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2021 року, однак на сьогоднішній день рішення досі не виконане, з чим відповідач також не погоджується, адже по-перше позивачем не вказано в якій частині рішення було виконано та на яку суму, а по-друге, позивач в розрахунку суми позовних вимог зазначає всю суму збитків згідно рішення суду. Виконання рішення суду у погоджений з позивачем спосіб з червня 2022 року по грудень 2022 року підтверджується: 1) Копія платіжної інструкції від 27.06.2022 року на суму 3000 грн.; 2) Копія платіжної інструкції від 28.07.2022 року на суму 3000 грн.; 3) Копія платіжної інструкції від 31.08.2022 року на суму 3000 грн.; 4) Копія платіжної інструкції від 17.10.2022 року на суму 3000 грн.; 5) Копія платіжної квитанції від 05.12.2022 року на суму 328 грн. З позову вбачається, що позивач прохає стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за період із 02.08.2019 року по 26.06.2022 року та вказує суму боргу 12328 грн., однак виникнення зазначеного грошового зобов`язання в сумі 12328 грн. обумовлено рішенням суду від 27.09.2021 року, яке набрало законної сили 15.04.2022 року, а тому період невиконання рішення слід рахувати від дати набрання ним законної сили - з 15.04.2022 року і дата остаточного погашення всієї суми заборгованості 05.12.2022 року, при цьому, на користь позивача було стягнуто суму збитків в порядку регресу в розмірі 6760,47 грн. та судові витрати в сумі 5568 грн. Таким чином, наданий до позовної заяви розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних за період з 02.08.2019 року по 26.06.2022 року на суму боргу 12320 грн. є повністю необґрунтованим, а на підтвердження існування саме в цей період такої суми боргу позивачем не надано жодного доказу. Щодо вимоги про стягнення з відповідача судового збору, зазначають, що відповідач є учасником бойових дій і на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу зазначають, що не погоджуються з розміром таких вимог, так як написання позовної заяви на чотирьох аркушах, з яких 2 сторінки відомості про учасників справи та перелік додатків до позову, є неспівмірним до заявлених витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. Прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 26.12.2022 року до суду звернувся [PERSON] з відповіддю на відзив, в якій посилався на те, що 02.08.2019 року між ПрАТ «УПСК» (Первісний кредитор) та ФОП [PERSON] (Новий кредитор) було укладено Договір №02/08/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор отримує право вимоги відшкодування в порядку регресу збитків, завданих по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору у тому числі право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом № АІ/5238742 від 13.08.2015 року. 27.06.2022 року відповідачем частково сплачено заборгованість (тобто внесено перший платіж) згідно рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2021 року. Тому, виникнення грошового зобов`язання мало початок з наступного дня після укладення договору про відступлення права вимоги від 02.08.2019 року, та до повного виконання судового рішення в повному обсязі - 05.12.2022 року, тому позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Стосовно розміру витрат на правову допомогу зазначив, що відповідно ст.134 ЦПК разом із першою заявою по суті спору (позовом) було подано попередній розрахунок суми судових витрат на правову допомогу. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду були надані: договір про надання правової допомоги №30/01/19 з додатковою угодою №1; акт здачі прийняття робіт (надання послуг); платіжне доручення про оплату послуг адвоката. Зазначив, що орієнтовний розмір судових витрат, які він очікує понести в зв`язку із наданням відповіді на відзив на позовну заяву, становить 1000 грн. витрат на оплату послуг адвоката відповідно Договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30.01.2019 року. Прохав посилання представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважати необґрунтованими та такими, що не мають значення для справи; задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; судові витрати та витрати на правову допомогу покласти на відповідача. В судове засідання позивач та його представник: адвокат Самойленко П.М. не з`явилися, 06.02.2023 року позивач подав клопотання про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримав. В судове засідання відповідач та його представник: адвокат Сахно О.В. не з`явилися, 22.02.2022 року представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутність, прохала відмовити у задоволенні позову. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився позивач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується матеріалами справи. [INFO] народився відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] , є учасником бойових дій згідно посвідчення серії [NUMBER] від 28.04.2020 року, що підтверджується матеріалами справи. 27.09.2021 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6557/19 позовні вимоги фізичної особи-підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] завдані збитки в порядку регресу у розмірі 6760,47 грн.; стягнуто з [PERSON] на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] судові витрати у розмірі 5568 грн. 15.04.2022 року постановою Запорізького апеляційного суду у справі №334/6557/19 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2021 року по цій справі залишено без змін. Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6557/19 від 27.09.2021 року набрало законної сили 15.04.2022 року. Відповідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6557/19 від 27.09.2021 року, яке набрало законної сили 15.04.2022 року, встановлено: «13.08.2015 року між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» та [PERSON] було укладено Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/5238742, забезпечений транспортний засіб автомобіль «Hyundai», 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] . 07.08.2016 року о 13 год. 15 хв. на а/д м. 3апоріжжя - м. Бердянськ, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Hyundai», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та автомобіля «КІА», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до Повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду («європротокол») вищевказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини [PERSON] 02.08.2019 року між ПрАТ «УПСК» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір №02/08/2019 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору. В тому числі, Новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків у вигляді виплаченого страхового відшкодування за Полісом №АІ/5238742 від 13.08.2015 року. Враховуючи вказане, до ФОП [PERSON] перейшло право вимоги щодо стягнення з [PERSON] у розмірі 50 % сплаченого ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування за Полісом №АІ/5238742, що складає 6760,47 грн.» Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6557/19 від 27.09.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] збитків в порядку регресу у розмірі 6760,47 грн. та судових витрат у розмірі 5568 грн. виконано у період з червня 2022 року по грудень 2022 року, що підтверджується: 1) Копія платіжної інструкції від 27.06.2022 року на суму 3000 грн.; 2) Копія платіжної інструкції від 28.07.2022 року на суму 3000 грн.; 3) Копія платіжної інструкції від 31.08.2022 року на суму 3000 грн.; 4) Копія платіжної інструкції від 17.10.2022 року на суму 3000 грн.; 5) Копія платіжної квитанції від 05.12.2022 року на суму 328 грн. Позивачем надано суду розрахунок 3% річних за період з 02.08.2019 року по 26.06.2022 року, які розраховуються з урахуванням загальної суми стягнення за рішенням у розмірі 12328 грн., помноженої на кількість днів прострочення - 1059, з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, та становить в сумі 1073 грн. Позивачем надано суду розрахунок втрат від інфляції за період з серпня 2019 року по червень 2022 року, які розраховуються з урахуванням загальної суми стягнення за рішенням у розмірі 12328 грн., та становить в сумі 4558,10 грн. Позивач, з урахуванням відповіді на відзив, вважає, що виникнення грошового зобов`язання мало початок з наступного дня після укладення договору про відступлення права вимоги від 02.08.2019 року, та до повного виконання судового рішення - 05.12.2022 року, при цьому позивач вважає, що до суми грошового зобов`язання, яке виникло у [PERSON] відносно [PERSON] , включається сума розподілених судових витрат у розмірі 5568 грн., та складає загальну суму у розмірі 12328 грн. Суд, відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, виходить з наступного. Згідно ч.2\~п.1\~ст.11\~ЦК України підставами\~виникнення цивільних\~прав та\~обов`язків,\~зокрема,\~є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч.4 ст.263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 зазначила: «Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)». Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як кредитор у грошовому зобов`язанні за рішенням суду від 27.09.2021 року, з позовом до відповідача, як боржника, з вимогою про стягнення на свою користь суми інфляційних втрат у розмірі 4558,10 грн. та трьох процентів річних в розмірі 1073 грн. від простроченої суми боргу 12328 грн. (з урахуванням суми збитків в порядку регресу у розмірі 6760,47 грн. та розподілених судових витрат в сумі 5568 грн.) за рішенням суду від 27.09.2021 року, розрахованих за період з 02.08.2019 року (з моменту укладення з ПрАТ «УПСК» договору №02/08/2019 про відступлення права вимоги) по 26.06.2022 року (до початку виконання відповідачем зобов`язання). Суд доходить висновку, що на підставі судового рішення від 27.09.2021 року, яке набрало законної сили 15.04.2022 року, між сторонами виникло грошове зобов`язання про стягнення суми збитків в порядку регресу у розмірі 6760,47 грн., невиконання якого дійсно зумовлює застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України. Однак, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, є необґрунтованим, оскільки позивач розрахував суми інфляційних втрат у розмірі 4558,10 грн. та 3% річних в розмірі 1073 грн. від загальної суми стягнення за рішенням в розмірі 12328 грн. (з урахуванням суми збитків в порядку регресу у розмірі 6760,47 грн. та розподілених судових витрат в сумі 5568 грн.), при цьому початком виникнення зобов`язання позивач вважає 02.08.2019 року (момент укладення з ПрАТ «УПСК» договору №02/08/2019 про відступлення права вимоги), хоча станом на 02.08.2019 року у позивача виникло лише право вимоги в порядку регресу, а саме зобов`язання в даному випадку відповідно ч.5 ст.11 ЦК України виникло саме з рішення суду від 27.09.2021 року, яке набрало законної сили 15.04.2022 року. Тому, суд вважає, що початком періоду розрахунку має бути 15.04.2022 року (набрання рішенням суду від 27.09.2021 року законної сили), а кінцем періоду розрахунку має бути 05.12.2022 року (виконання відповідачем рішення суду в повному обсязі), а до суми грошового зобов`язання не має входити розмір розподілених судових витрат за рішенням суду від 27.09.2021 року в розмірі 5568 грн., які позивач необґрунтовано включив до загальної суми грошового зобов`язання. Крім того, суд вважає, що при проведенні розрахунку інфляційних втрат та 3% річних необхідно врахувати те, що відповідачем за період з червня 2022 року до грудня 2022 року у добровільному порядку сплачувались кошти на виконання зобов`язання, що відповідатиме правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.06.2020 року у справі № 905/21/19: «При зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці)». Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Згідно п.1-3 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Таким чином, розрахунок позивача інфляційних втрат та 3% річних не відповідає встановленим обставинам справи та не може бути належним доказом на підтвердження заявлених вимог, про що обґрунтовано зазначено відповідачем у відзиві на позов, при цьому суд не може вийти за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирати докази на користь однієї із зацікавлених сторін. Тому суд доходить висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а саме: правильного розрахунку розміру суми інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до встановлених судом обставин справи. А тому позов не підлягає задоволенню, так як не підтверджений наданими суду доказами. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч.1,2\~ст.141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. В зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: dismissed