Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

02 листопада 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №1631507380000, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Пшеничною В.Р., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №300 та застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді скасування запису №31956020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43706836 від 11.06.2019 17:07:28, приватний нотаріус Пшенична В.Р., Київський міський нотаріальний округ, м.Київ. Вимоги позову обґрунтовані тим, що в 2018 році позивач здійснив безпідставний переказ коштів [PERSON] на загальну суму 4 000,00 доларів США. 27.04.2019 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 30.04.2019 року учасник позивача звернувся як приватна особа до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів в сумі 66 480,00 доларів США, отриманих без достатньої правової підстави за іншими приватними платежами. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.05.2019 року було відкрито провадження у справі №202/2965/19. 28.05.2019 року позивач направив [PERSON] вимогу. 11.06.2019 року [PERSON] уклала із своєю матір`ю [PERSON] договір дарування квартири [ADDRESS] . 13.06.2019 року позивач звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення грошових коштів. Рішенням суду від 18.05.2020 року у справі №202/3967/19 стягнуто з [PERSON] на користь позивача 4096,82 доларів США. Рішення набрало законної сили та постановою приватного виконавця від 07.09.2021 року відкрите виконавче провадження. На момент звернення до суду з позовом, у власності [PERSON] відсутнє будь яке нерухоме майно. А тому позивач вважає, що при укладенні оскаржуваного правочину [PERSON] діяла не добросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду прав позивача, оскільки відчуження квартири відбулось з метою уникнення звернення стягнення позивачем на її майно як боржника. Таким чином оспорюваний договір є фраудаторним, оскільки вчинений після пред`явлення позивачем до [PERSON] вимоги про повернення коштів, після пред`явлення позову про стягнення грошових коштів, на підставі безоплатного договору дарування, при цьому обдаровуваним за оспорюваним договором виступала рідна матір [PERSON] , тому [PERSON] усвідомлювала що у випадку винесення рішення суду про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, квартира може бути реалізована в рамках виконавчого провадження. 11.07.2022 року до суду надійшов відзив [PERSON] на заявлені вимоги в якому вона просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає відповідач, вона визнає обставину отримання грошових коштів в сумі 4 000,00 доларів США від позивача, придбання у власність квартири, дарування квартири [PERSON] , отримання листа з назвою «Вимога» від адвоката Омелян І.В. В той же час відповідач заперечує ту обставину, що вона уклавши договір дарування квартири діяла явно недобросовісно, зловживала цивільними правами на шкоду правам позивача, оскільки відчуження належної їй квартири начеб-то відбулося з метою уникнення звернення стягнення позивачем на її майно як боржника. Як зазначає відповідач, на момент дарування квартири вона не була боржником, а між сторонами не було судового процесу щодо стягнення 4000,00 доларів США. Крім того відповідач зазначає, що договір укладений оскільки мати мала переїжджати до м.Києва. В той же час, 01.02.2021 року [PERSON] уклала договір оренди квартири строком на один рік. Орендні платежі є засобом для існування [PERSON] 25.07.2022 року до суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача наполягає на задоволенні заявлених вимог. 01.08.2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких представник [PERSON] наполягає на відмові в задоволенні заявлених вимог. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представників сторін, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (продавець), проти якого ухвалено рішення суду про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та покупець, які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами. При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. Як вбачається з матеріалів справи 23.08.2018 року [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . 30 квітня 2019 року [PERSON] звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та просив стягнути грошові кошти в сумі 66 480,00 доларів США. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20.05.2019 року було відкрито провадження у справі №202/2965/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави. Зазначена ухвала була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21.05.2019 року. Крім того, 28.05.2019 року Компанія «Фенікс Чаркоул Індастріз» направила [PERSON] вимогу про повернення грошових коштів в сумі 4 000,00 доларів США протягом семи днів після отримання цієї вимоги. Як зазначив представник позивача, вказану вимогу [PERSON] отримала 01.06.2019 року. Відповідач [PERSON] у відзиві не заперечувала факт отримання вимоги. Відповідач просила визнати зазначену вимогу недостовірним доказом. Однак, враховуючи що [PERSON] не заперечує факту отримання грошових коштів від позивача, вказана вимога лише свідчить про звернення Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» повернути безпідставно отримані [PERSON] грошові кошти. Компанія «Фенікс Чаркоул Індастріз» 13.06.2019 звернулась до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 18.05.2020 року (справа № 202/3967/19) позовні вимоги компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» до [PERSON] про стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави - задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» («Phoenix Charcoal Industries, LLC», місцезнаходження: 780 Іст 1600 Саут, Мейплтон, штат Юта, Сполучені Штати Америки, 84664, реєстраційний номер в Сполучених Штатах Америки 10149398-0160) грошові кошти у розмірі 4096,82 доларів США, з яких: 4000 доларів США - грошові кошти, отримані без достатньої правової підстави; 96,82 доларів США - три проценти річних, судові витрати у розмірі 11634,37 гривень, з яких: 1634,37 гривень - витрати з оплати судового збору; 10 000,00 гривень - витрати на професійну правничу допомогу. Рішення набрало законної сили та 07.09.2021 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Щиргарцев І.В. відкрив виконавче провадження №66717411 з примусового виконання виконавчого листа №202/3967/19, виданого 15.04.2021 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська. Як вбачається з інформації, наданої приватним виконавцем, станом на 16.12.2022 року на примусове виконання рішення суду з [PERSON] на користь Компанії «Фенікс Чаркоул Індастріз» було стягнуто 1 146,49 грн. В той же час, 11.06.2019 року між [PERSON] (далі - Дарувальник) та [PERSON] (далі - Обдаровувана) був укладений договір дарування квартири [ADDRESS] . Сторони оцінили дарунок в сумі 308 655,00 грн. В пункті 9 Договору зазначено, що Дарувальник та Обдаровувана є дочкою та матір`ю. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пшеничною В.Р. та зареєстрований в реєстрі за №300. Представник відповідачів в судовому засіданні зазначав, що квартира була подарована [PERSON] з метою її переїзду до м.Києва. Однак суду не надано доказів, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] . Так само не надано доказів, що [PERSON] виконує обов`язки власника по утриманню власного майна. В апеляційній скарзі, яка підписана [PERSON] 16.12.2020 року вказана її адреса проживання - квартира [ADDRESS] . Як зазначила [PERSON] у відзиві, 01.02.2021 року [PERSON] уклала договір оренди квартири строком на один рік. Орендні платежі є засобом для існування [PERSON] . Однак варто зазначити, що укладання договору оренди не свідчить про відсутність наміру [PERSON] укласти договір дарування з метою уникнення можливості звернення стягнення на квартиру. Як встановлено судом, [PERSON] не має на праві власності іншого нерухомого майна на яке може бути звернуто стягнення з метою виконання рішення суду та сплати заборгованості. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що дії [PERSON] по відчуженню належної їй квартири своїй матері [PERSON] , при тому що [PERSON] достеменно була обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання в сумі 4 000,00 доларів США, в провадженні суду позовної заяви про стягнення з [PERSON] коштів, невжиття протягом тривалого часу заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, вказують на те, що спірний правочин вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Зокрема [PERSON] відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення коштів та отримання вимоги про повернення коштів, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - матері, а також що, після відчуження спірного майна у [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) свідчать про фіктивність оспорюваного правочину та необхідність визнання його недійсним. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. В позовних вимогах позивач просив застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді скасування запису №31956020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43706836 від 11.06.2019 17:07:28, приватний нотаріус Пшенична В.Р., Київський міський нотаріальний округ, м.Київ. Положеннями ч.6 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. А тому з врахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування запису №31956020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43706836 від 11.06.2019 17:07:28, приватний нотаріус Пшенична В.Р., Київський міський нотаріальний округ, м.Київ не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, так як судом встановлено що [PERSON] вчинила оскаржуваний договір з метою уникнення відповідальності за грошовим зобов`язанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі положень статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial