Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 року № 1321 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються», у відповідності до розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 11 січня 2021 року № 20 «Про утворення комісії з реорганізації Сквирської районної державної адміністрації Київської області», комісією було складено Передавальний акт Сквирської районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2021 року (надалі Акта), який затверджено Розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації 29 березня 2021 року за № 173. Відповідно до Акта Сквирська райдержадміністрація (ЄДРПОУ 24208857), місцезнаходження: м. Сквира, вул. Богачевського, 28, Київської області, внаслідок реорганізації шляхом приєднання перейшла до Білоцерківської районної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 19425498), яка, згідно Передавального акта Сквирської районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2021 року, є правонаступником усіх прав та обов`язків, а також майна, активів, пасивів та зобов`язань Сквирської райдержадміністрації. Згідно пункту 3 Акта, в переліку підприємств, установ, організацій та майна засновником яких є Сквирська районна державна адміністрація, зазначено Сквирський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. На виконання вказаних нормативно-правових актів, відповідно до наказу директора районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Сквирської райдержадміністрації Київської області № 9 від 27 січня 2021 [PERSON] було звільнено з посади фахівця із соціальної роботи Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді (надалі Центр). Факт звільнення його із займаної посади підтверджується записом за № 5 від 27.01.2021 року, зробленого в трудовій книжці серії [NUMBER] . Факт роботи позивача на займаній посаді у січні 2021 року підтверджується розрахунком заробітної плати працівників Центру, згідно з яким фахівцю із соціальної роботи [PERSON] нараховано заробітну плату до виплати в сумі 9583,68 грн. Доказом роботи на займаній посаді у січні 2021 року є Табель обліку використання робочого часу за період з 01.01. по 31.01.2021 року, розрахунок заробітної плати за вказаний період. Загальна заборгованість по невиплаченій позивачу заробітній платі за січень поточного року складає 9583,68 грн. Розмір середньомісячної заробітної плати позивача, на той час, складав 7670,25 грн., що підтверджується довідкою № 8 від 11.02.2021 року (вих. № 36). Звільнення [PERSON] із займаної посади з Центру Сквирською районною державною адміністрацією Київської області було проведено у відповідності до законодавства. Своєчасно видано трудову книжку із записом про звільнення. Однак, розрахунку з ним та іншими працівниками Центру по виплаті заборгованості по заробітній платі, ні Сквирською райдержадміністрацією, яка згідно Передавального акта від 29 березня 2021 року, затвердженого відповідним Розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації за № 173, реорганізовано шляхом приєднання до Білоцерківської райдержадміністрації Київської області, ні остання, як правонаступник усіх прав та обов`язків, а також майна, активів, пасивів та зобов`язань Сквирської райдержадміністрації, не проведено. Позивач звертався до Білоцерківської райдержадміністрації, як учасник процедури реорганізації та утворення районних державних адміністрації відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 грудня 2020 року № 1321, для врегулювання питання про виплату заборгованості по заробітній платі працівнику Центру. Однак, вирішити позитивно даний спір, в досудовому порядку, не виявилось можливим. На колективні звернення суб`єкти владних повноважень обмежились відписками, фактично, перекладаючи зобов`язання одне на одного. Натомість, що підтверджується листом Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області «Про надання інформації» № М 02787 від 09.08.2021 року, за підписом голови Л. Мерзлюк, для вирішення даного питання … «нам рекомендовано звернутися до Сквирської міської територіальної громади». З листа Сквирського міського голови від 01.10.2021 року за № 4263 вбачається, що відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», Верховна Рада України постановила утворити у Київській області Білоцерківський район (з адміністративним центром у місті Біла Церква) у складі територій Білоцерківської міської, Володарської селищної, Гребінківською селищної, Ковалівської сільської, Маловільшанської сільської, Медвинської сільської, Рокитнянської селищної, Сквирської міської, Ставищенської селищної, Таращанської міської, Тетіївської міської, Узинської міської, Фурсівської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. Законом України від 17.11.2020 року № 1009-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій» (набув чинності 06.12.2020 року) внесено зміни, зокрема, до Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону визначено, що Кабінет Міністрів України у місячний строк з дня набрання чинності цим законом повинен затвердити порядок здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрації, що припиняються. Одночасно, 16 грудня 2020 року КМ України прийнято постанову № 1321 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» (далі Порядок) відповідно до статті 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Відповідно до п. 8 Порядку, затвердженого постановою КМ України від 16 грудня 2020 року № 1321, перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, здійснюється до райдержадміністрацій новоутворених районів. Як вбачається з викладеного, Сквирська районна державна адміністрація Київської області реорганізована шляхом приєднання до Білоцерківської районної державної адміністрації, яка є правонаступником попередньої. З урахуванням викладеного позивач просить суд: Стягнути з Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати (з урахуванням всіх нарахований податків) у розмірі 9563,68 грн. та розмір середньомісячної заробітної плати за час затримки розрахунку, починаючи з січня 2021 року по день ухвалення рішення у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою від 19.01.2023 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 34-35). Відповідач Білоцерківська районна державна адміністрація Київської області правом на подання відзиву не скористалася. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, враховуючи позицію позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді фахівця із соціальної роботи Сквирського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, що підтверджується копією трудової книжки позивачки (а.с. 21-22). Згідно Наказу директора [PERSON] від 27 січня 2021 року № 9 «Про звільнення водія» позивача було звільнено, останнім робочим днем вважається 27.01.2021 року. Згідно Довідки № 8 від 11.02.2021 року виданою директором [PERSON] . [PERSON] дійсно працював на посаді фахівця із соціальної роботи Сквирського районного центру служб для сім`ї, дітей та молоді і звільнений з посади 27.01.2021 року, станом на день звільнення нараховано та не виплачено заробітної плати 9583,68 грн. (а.с. 20). Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України в Україні заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, а саме: - основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; - додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; - інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Проаналізувавши зазначені норми, суд дійшов висновку, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України). Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.12.2020 № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій», постанови Кабінету Міністрів України від 16. 12. 2020 року № 1321 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються», у відповідності до розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 11 січня 2021 року № 20 «Про утворення комісії з реорганізації Сквирської районної державної адміністрації Київської області», комісією було складено Передавальний акт Сквирської районної державної адміністрації Київської області від 29 березня 2021 року, який затверджено Розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації 29 березня 2021 року за № 173 (а.с. 9 копія Розпорядження від 29.03.2021 року, а.с. 10-13 копія Передавального акта). Відповідно до вказаного Акта Сквирська райдержадміністрація (ЄДРПОУ 24208857, місцезнаходження: м. Сквира, вул. Богачевського, 28, Київської області) внаслідок реорганізації шляхом приєднання перейшла до Білоцерківської районної державної адміністрації (код ЄДРПОУ 19425498), яка є правонаступником усіх прав та обов`язків, а також майна, активів, пасивів та зобов`язань Сквирської райдержадміністрації. Згідно пункту 3 Акта, в переліку підприємств, установ, організацій та майна засновником яких є Сквирська районна державна адміністрація, зазначено Сквирський районний центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді. За таких обставин, суд вважає, що Білоцерківська районна державна адміністрація Київської області є належним відповідачем, оскільки є правонаступником усіх прав та обов`язків, а також майна, активів, пасивів та зобов`язань Сквирської райдержадміністрації. Судом встановлено та сторонами не оспорюється порушення відповідачем строків виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати при звільненні працівника, таким чином вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розміру грошових коштів, які підлягають до стягнення, суд виходить з наступного. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Верховний Суд в постанові від 09.06.2021 року по справі №569/11319/19 зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» , тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100. Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц зазначила встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Приймаючи рішення про необхідність розгляду справи № 761/9584/15-ц Великою Палатою Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду бере до уваги таке. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням становила 356,76 грн, що підтверджується довідкою №39 від 11.02.2021 року (а.с. 32). Нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день ухвалення рішення суду у цей період не включаються. При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено. Разом з тим за матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з не проведенням роботодавцем повного розрахунку в день звільнення, позивач був вимушений у січні 2023 року звернутися з відповідним позовом до суду. Кількість робочих днів становить: у січні 2021 року 2 робочих дні, у лютому 2021 року 20 робочих днів, у березні 2021 року 22 робочих дні, у квітня 2021 року 22 робочих дні, у травні 2021 року 18 робочих дні, у червні 2021 року 20 робочих днів, у липні 2021 року 22 робочих дні, у серпні 2021 року 21 робочий день, у вересні 2021 року 22 робочих дні, у жовтні 2021 року 20 робочих дні, у листопаді 2021 року 22 робочих дні, у грудні 2021 року 22 робочих дні (всього 233 робочих дні). У січні 2022 року 19 робочих днів, у лютому 2022 року 20 робочих днів, у березні 2022 року 22 робочих дні, у квітня 2022 року 21 робочий день, у травні 2022 року 22 робочих дні, у червні 2022 року 22 робочих дні, у липні 2022 року 21 робочий день, у серпні 2022 року 23 робочих дні; у вересень 2022 року 22 робочих дні; у жовтень 2022 року 21 робочих дні; у листопад 2022 року 22 робочих дні; у грудень 2022 року 22 робочих дні (всього 257 робочих днів). У січень 2023 року 22 робочих дні; у лютий 2023 року 20 робочих дні; у березень 2023 року 2 робочих дні (всього 44 робочих дні). Число робочих днів у спірному періоді, які мають бути оплачені за середнім заробітком, становить 534 дні, починаючи з 28.01.2021 року по 02.03.2023 року, що не заперечувалося сторонами. Середній заробіток за час вимушеного прогулу (без урахування податків і зборів) становить 356,76 грн. х 534 робочих дні = 190 509,84 гривень. Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.01.2021 року по 02.03.2023 становить 190 509,84 грн. З урахуванням наведених сторонами доказів, зокрема наданих стороною позивача розрахунків, відсутності доказів зі сторони відповідача, наданих на їх спростування, оцінюючи у сукупності встановлений розмір заборгованості, її характер, дії позивача та відповідача, суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, починаючи з 28 січня 2021 року по день ухвалення рішення у справі - 02 березня 2023 року. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Отже, рішення в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає до негайного виконання у розмірі 9563,68 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved