Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

12 травня 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ГУНП в Полтавській області, ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 10.11.2021 року він звернувся до ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення в кримінальному провадженні № 04580007, а саме: бездіяльність посадових осіб відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, що полягає в невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення. Всупереч статті 214 КПК України, відомості за заявою [PERSON] не були внесені, досудове розслідування не розпочате. Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року в справі 532/2718/21 (1-кс/532/708/2021) скаргу [PERSON] на бездіяльність ВП № 2 РУП ГУНП в Полтавській області задоволено та зобов`язано компетентних посадових осіб ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 10.11.2021 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування. Станом на 07.02.2022 року [PERSON] не мав жодної інформації про те чи були внесенні відомості до ЄРДР на виконання ухвали слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року в справі 532/2718/21 (1-кс/532/708/2021). З цього приводу 07.02.2022 року було надіслано адвокатський запит до відділу поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. 24.02.2022 року було отримано лист-відповідь, в якому було зазначено, що відділ поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області не володіє інформацією щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою від 10.11.2021 року. Дану інформацію можливо отримати у відділенні поліції № 2 (м. Кобеляки) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. 04.04.2022 року було направлено адвокатський запит до відділення поліції № 2 (м. Кобеляки) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області про надання інформації щодо внесення відомостей до ЄРДР за заявою [PERSON] від 10.11.2021 року. Станом на 04.05.2022 року відповіді на адвокатський запит не було отримано. Протягом майже 6 місяців відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 10.11.2021 року про вчинення кримінального правопорушення не були внесені та досудове розслідування не було розпочате. Факт тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового слідства щодо невнесення відомостей в ЄРДР завдає [PERSON] моральних страждань. Моральну шкоду [PERSON] оцінює в 650 000,00 гривень. Таким чином, [PERSON] прохав стягнути з Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, відділення поліції № 2 (м. Кобеляки) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, солідарно, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 650 000,00 гривень моральної шкоди. Ухвалою суду від 12 травня 2022 року по даній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.14-15). Ухвалою суду від 07 липня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.61-62). 07 червня 2022 року від представника відповідача ГУНП в Полтавській області Пуніної Л.В. надійшов відзив на позов, у якому прохали в задоволенні позовних вимог відмовити. У відзиві зазначено, що 20.12.2021 року до відділення поліції № 2 (м. Кобеляки) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області надійшла ухвала слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року в справі 532/2718/21 (1-кс/532/708/2021) з вимогою внести відомості до ЄРДР за скаргою [PERSON] . Дану ухвалу зареєстровано до ЖЄО № 6007 від 20.12.2021 року та в подальшому внесено відомості до ЄРДР № 12021175470000278 від 21.12.2021 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Під час досудового розслідування до відділення поліції № 2 (м. Кобеляки) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області надійшла заява [PERSON] від 16.05.2022 року про залучення його як потерпілого в рамках розслідування кримінального провадження № 12021175470000278 від 21.12.2021 року. В ході розслідування встановлено, що 09.06.2005 року вироком Судової колегії в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області [PERSON] був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 4,10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 15, п.п. 1,9 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України і йому було призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Колегією суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ 27.10.2005 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а вирок Судової колегії в кримінальних справах Апеляційного суду Полтавської області від 09.06.2005 року без змін, під час судового слідства даними інстанціями порушень законодавства не було виявлено. На даний час не підтверджуються об`єктивними фактичними даними завдання моральної шкоди внаслідок можливого вчинення кримінального правопорушення, яке розслідується в кримінальному провадженні № 12021175470000278 від 21.12.2021 року. Тому [PERSON] було відмовлено у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 12021175470000278 від 21.12.2021 року. Наразі продовжується досудове розслідування та встановлюються інші свідки в кримінальному провадженні. Тому ухвала слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року в справі 532/2718/21 (1-кс/532/708/2021) виконана в повному обсязі. [PERSON] не доведено факт наявності моральної шкоди, факт протиправних діянь ГУНП в Полтавській області, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями ГУНП в Полтавській області та завданою шкодою, вину заподіювача шкоди. Доводи [PERSON] щодо спричинення моральної шкоди, викладені в позовній заяві, є безпідставними та нічим не доведеними, як і визначений розмір шкоди, яка на думку [PERSON] підлягає відшкодуванню. Посилаючись на статтю 1177 ЦК України, представник відповідача ГУНП в Полтавській області Пуніна Л.В. зазначає, що умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданою фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, встановлюються законом. Проте на даний час такого закону в Україні не прийнято. Таким чином, обставини, на які посилається [PERSON] як на підставу своїх вимог, є недоведеними, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. 24 червня 2022 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де вказано, що доведеність незаконної бездіяльності ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області виявилися в довготривалому невнесенні відомостей до ЄРДР всупереч вимогам статті 214 КПК України. З огляду на чіткий обов`язок внесення слідчим чи прокурором відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР зі встановленням обмеженого процесуального строку для його виконання, а саме 24 години, ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області не було внесено відомостей в указаний строк, що є незаконною діяльністю. Внаслідок цього [PERSON] був змушений звернутися до суду щодо оскарження незаконної бездіяльності ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. Наслідком незаконної бездіяльності ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області стало невиправдано тривале невнесення до ЄРДР заяви про вчинення кримінального правопорушення, що, в свою чергу, поза розумним сумнівом негативно впливали на моральний стан [PERSON] , завдаючи йому моральної шкоди. [PERSON] зазначає, що довготривале невнесення заяви до ЄРДР було спричинене тим, що ця заява прямо стосується основного кримінального провадження і цим були створені навмисні перешкоди для реалізації прав та законних інтересів [PERSON] , що змусило його звертатися до суду за захистом. [PERSON] вважає, що оскільки він неодноразово, протягом тривалого часу очікував результату щодо його заяви про вчинення кримінального правопорушення, йому беззаперечно було завдано моральної шкоди та розмір моральної шкоди 650 000,00 гривень є обґрунтованим, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно телефонограми, [PERSON] прохав розглядати справу в його відсутність. Представник позивача - адвокат Гальченко Н.Г. подала клопотання про розгляд справи без їх участі. Клопотання про допит [PERSON] як свідка прохала залишити без задоволення. Позовну заяву підтримує та прохала задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів ГУНП в Полтавській області, ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до відділення поліції № 2 (м. Кобеляки) Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області із заявою про вчинення слідчими кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 та ч. 1 ст. 374 КК України. Відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР не було внесено, а тому [PERSON] звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області. Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2021 року скаргу [PERSON] задоволено та зобов`язано відповідального працівника відділу поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 10.11.2021 року про вчинення кримінального правопорушення за фактом підробки протоколів допиту підозрюваного, обвинуваченого від 10.05.2004 року та 20.05.2004 року під час досудового розслідування кримінальної справи № 04580007. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Статтею 1176 ЦКУкраїни встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України). Пунктами 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на тривалу бездіяльність посадових осіб органів досудового слідства, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, в порушення вимог статті 214 КПК України, та завдає йому моральних страждань. При цьому, такі твердження позивача про наявність у нього моральних страждань не ґрунтуються на вимогах статті 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З положень статті 82 ЦПК України вбачається, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних, господарських чи кримінальних справ. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди, моральних або фізичних страждань у зв`язку з бездіяльністю відповідачів, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується, не підтвердив наявності причинного зв`язку між моральною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, а також вини останнього в її заподіянні. У матеріалах справи відсутні докази завдання позивачу моральної шкоди, яка вплинула б на його емоційний стан, психологічну пригніченість, витрачання зайвого часу, зазначені обставини не підтверджені відповідною медичною документацією, висновками медико-психологічних експертиз тощо. Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач. Сам факт задоволення скарги [PERSON] не може бути підставою для відшкодування шкоди на підставі норм Цивільного кодексу України, оскільки нормами КПК України передбачено механізм захисту порушеного права особи шляхом оскарження бездіяльності слідчого або прокурора у встановленому КПК України порядку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України, слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал не тягне безумовний наслідок цивільно-правового характеру і саме по собі не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19) зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою». Так, [PERSON] реалізував своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого або прокурора та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийнятих рішень, а зводиться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, та не надав належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували факт завдання йому моральної шкоди. За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю позовних вимог. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», [PERSON] від сплати судового збору звільнений. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням тієї обставини, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed