Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що вона разом із відповідачем та їх дітьми є співвласником квартири [ADDRESS] . Також зазначила, що нею здійснюється утримання вказаного житла, у тому числі за оплату житлово-комунальних послуг та здійснення поточних покращень квартири; зазначила, що відповідач протягом тривалого часу не здійснює оплату комунальних послуг за вказаною адресою. У зв`язку із цим, посилаючись на Правила користування приміщеннями житлових будинків та інші норми житлового законодавства, позивачка просить розділити особовий рахунок по сплаті комунальних послуг між нею і відповідачем та стягнути з останнього половину суми грошових коштів за поліпшення житлових умов і оплату комунальних послуг (а.с. 65 70). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач надав суду відзив у якому визнав позовні вимоги в частині розподілу особового рахунку та заперечив щодо вимог про стягнення з нього грошових коштів. Даний відзив не містить оригінального підпису особи, від імені якої він поданий (а.с. 84 101). Третя особа по справі надала заяву у якій просить задовольнити позовні вимоги (а.с. 78 79). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно із договором міни від 14 лютого 1998 року, сторони разом зі своїми двома дітьми є співвласниками в рівних частках квартири [ADDRESS] , що також підтверджується реєстраційним посвідченням від 17 лютого 1998 року (а.с. 11 12, 13). За змістом заяв сторін від 17 серпня і 17 вересня 2021 року, судом встановлено, що позивачка користується житловою кімнатою площею 17,85 кв.м., а відповідач 11,7 кв.м. (а.с. 20, 26). Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить із наступних приписів законодавства. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України). Статтею 317 ЦК України встановлено зміст права власності: власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Квартира, яка є ізольованим помешканням в житловому будинку, призначеним та придатним для постійного проживання в ньому, є об`єктом права власності (ч. 1 ст. 382 ЦК України). Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Визначення права спільної власності надане у статті 355 Цивільного кодексу України: майно, \~\~що \~\~є \~\~у \~\~власності \~\~двох \~\~або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що \~\~належить \~\~громадянинові \~\~на \~\~праві \~\~приватної власності, встановлюється угодою сторін; плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно із п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі), мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням, а також розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг (п. 10 Правил). При цьому, пункт 10 Правил також передбачає, що за умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: - за електроенергію при загальному лічильнику пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); - за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю зареєстрованих осіб, що проживають у квартирі; - за послуги з централізованого опалення, з утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалюваної та загальної площі приміщення, яким користується власник, співвласник, наймач (орендар). Проте, цивільним законодавством України не встановлено прямої норми, яка б врегульовувала правовідносини з приводу поділу особового рахунку з оплати житлово-комунальних послуг між спільними сумісними власниками квартири. У зв`язку із цим, з метою врегулювання даного цивільно-правового спору, за правилами аналогії закону, встановленої ч. 1 ст. 8 ЦК України, суд керується нормою ч. 2 ст. 373 ЦК України. Одним зі способів захисту порушеного, оспорюваного або невизнаного цивільного права є зміна правовідношення (п. 6 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Отже, враховуючи наявність цивільно-правового спору між співвласниками житла щодо оплати житлово-комунальних послуг, з урахуванням порядку користування квартирою між її співвласниками, суд вважає за необхідне розділити особовий рахунок з оплати житлово-комунальних послуг між сторонами за житловими кімнатами якими вони користуються із відповідними частками нежитлової площі квартири на кожного. Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 13\~700 гривень 00 копійок за поліпшення житлових умов, суд зазначає про те, що відповідно до положень статей 77 і 78 ЦПК України, позивачка не надала суду жодних доказів на здійснення оплат за Договором про виконання робіт № 43 від 10.08.2019 року і Договором про виконані роботи № 111 від 29.11.2017 року. Зокрема, відповідно до пунктів 2.13. вказаних договорів, сторони повинні зберігати документи, які підтверджують факт розрахунку (а.с. 29 32, 33 36). Натомість, на підтвердження факту розрахунку за вказаними договорами, позивачка не надала суду будь-яких документів. Також, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача половини суми грошових коштів, що були сплачені позивачкою за житлово-комунальні послуги в розмірі 24\~057 гривень 55 копійок, до позовної заяви не додано та під час розгляду справи позивачкою не надано суду відповідних доказів на здійснення зазначених платежів у вказаному розмірі. При цьому, додана до позову копія довідки КЖЕП Глевахівської селищної ради № 336 від 16.12.2021 року, не підтверджує факт здійснення позивачкою оплат за житлово-комунальні послуги в розмірі 48\~115 гривень 10 копійок та не відображає періоду за який вони здійснені (а.с. 22). Отже, під час розгляду справи позивачем, не виконано, передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивач не довів ту обставину, на яку він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: обставину здійснення нею витрат на суму 75\~515 гривень 10 копійок. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено факт здійснення нею витрат на суму 75\~515 гривень 10 копійок, а тому і немає підстав для відшкодування половини даної суми з відповідача на користь позивача. За таких обставин, позов підлягає частковому задоволенню в обсязі встановленому судом. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Пунктом 1\~частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зокрема, суду надано копію Договору № 3/11-2021 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 23.11.2021 року разом із замовленням № 1 від 26.11.2021 року, актом приймання-передачі наданих послуг від 26.11.2021 року і довідку від 26.11.2021 року про оплату послуг, з яких вбачається, що позивачкою здійснено оплату правових послу в сумі 5\~000 гривень 00 копійок (а.с. 40 43, 44, 45, 46). Також, позивачкою здійснено оплату судового збору, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Як наслідок, на підставі пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати пов`язані із розглядом справи у вигляді оплаченої позивачем суми судового збору та оплату правової допомоги слід покласти на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, судом задоволено лише одну позовну вимогу немайнового характеру, розмір судового збору за яку становить 908 гривень 00 копійок, який разом із сумою на правову допомогу підлягає стягненню на користь позивачки із відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial