Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Керівник Білоцерківської окружної прокуратури Київської області, діючи в інтересах держави в особі відділу освіти Тетіївської міської ради, звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідачки [PERSON] на користь відділу освіти Тетіївської міської ради завдану нею внаслідок незаконного звільнення працівника шкоду у сумі 38151,65 грн., з яких 29963 грн. - середній заробіток та 8188,65 грн. - нарахування ЄСВ. Крім того, керівник Білоцерківської окружної прокуратури Київської області просить стягнути з відповідачки на користь Київської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 2270 грн. В обґрунтування позову зазначено, що у ході опрацювання даних системи Єдиного державного реєстру судових рішень Білоцерківською окружною прокуратурою встановлено, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі № 940/73/20 повністю задоволено позовні вимоги [PERSON] до Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 «Тетіївської міської ради Київської області, третя особа: директор Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 «Тетіївської міської ради Київської області Музичук Тетяна Павлівна про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, зокрема: визнано незаконним та скасовано наказ № 33-к від 19.12.2019 року «Про звільнення прибиральниці службових приміщень» в частині звільнення [PERSON] з посади прибиральника службових приміщень Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області з 22.12.2019 року; поновлено [PERSON] на посаді прибиральника службових приміщень Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3« Тетіївської міської ради Київської області з 22.12.2019 року; стягнуто з Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3« Тетіївської міської ради Київської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 963 грн. Зазначене рішення набрало законної сили 01.09.2020 року. На виконання рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі № 940/73/20 управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради з бюджетних асигнувань виплатило [PERSON] 38151,65 грн., з яких 29963 грн. - середній заробіток та 8188,65 грн. - нарахування ЄСВ. Оскільки звільнення [PERSON] здійснено з порушенням закону, що встановлено рішенням суду, то на відповідачку [PERSON] , як на службову особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Разом з тим зазначено, що у прокурора виник обов`язок виконати субсидіарну функцію щодо захисту інтересів держави у бюджетній сфері, оскільки відділ освіти Тетіївської міської ради неналежно виконує обов`язок щодо захисту місцевого бюджету, що полягає у пасивній поведінці щодо стягнення шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 25.05.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання. 13.08.2021 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Порхун О.П. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити керівнику Білоцерківської окружної прокуратури у задоволенні позову, зазначаючи, що відповідачка [PERSON] вважає, що її діями не завдано жодної шкоди державі, втрат бюджету з її вини не відбулося, оскільки в період з 06.02.2020 року по 13.02.2020 року, з 12.03.2020 року по 03.04.2020 року, з 12.03.2020 року по 11.05.2020 року, з 22.06.2002 року по 31.07.2020 року діяльність КЗ «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області була призупинена у зв`язку з карантином. Окрім того, у позовній заяві прокурора не зазначено жодної інформації про проведення службового розслідування за фактом незаконного звільнення працівника, проведення якого є обов`язковим. Також, прокурор пропустив визначений Бюджетним кодексом України строк для звернення до суду з позовом (а. с. 57-59). 16.09.2021 року представник відповідачки [PERSON] - адвокат Порхун О.П. надала суду письмові додаткові пояснення, у яких зазначила, що прокуратура не має законних повноважень на подання позову і представництво в суді інтересів відділу освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради у питанні його власних (самоврядних) повноважень (а. с. 66-68). Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 16.09.2021 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні прокурор Защитинська Т.І. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Порхун О.П. у судове засідання, призначене на 13.03.2023 року, не прибули. 30.11.2022 року представник відповідачки адвокат Порхун О.П. надіслала до суду клопотання, в якому просила розгляд справи здійснювати за її відсутності та відповідачки. Проти позову заперечують відповідно до позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву та поясненнях у судових засіданнях (а. с. 151). Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Судом встановлено, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі № 940/73/20 за позовом [PERSON] до Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 «Тетіївської міської ради Київської області, третя особа: директор Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 «Тетіївської міської ради Київської області Музичук Тетяна Павлівна про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позовні вимоги задоволено повністю. Визнано незаконним та скасовано наказ № 33-к від 19.12.2019 року «Про звільнення прибиральниці службових приміщень» в частині звільнення [PERSON] з посади прибиральника службових приміщень Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області з 22.12.2019 року. Поновлено [PERSON] на посаді прибиральника службових приміщень Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3« Тетіївської міської ради Київської області з 22.12.2019 року. Стягнуто з Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3« Тетіївської міської ради Київської області на користь [PERSON] , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 963 гривні. Рішення набрало законної сили 01.09.2020 року (а. с. 15-19). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Так, рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі № 940/73/20 встановлено факт незаконного звільнення [PERSON] з посади прибиральниці службових приміщень Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області. Це рішення набрало законної сили та має преюдиційне значення для цієї справи. Водночас, наказ № 33-к від 19.12.2019 року «Про звільнення прибиральниці службових приміщень», яким звільнено прибиральницю службових приміщень [PERSON] з 22.12.2019 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, в межах своїх повноважень одноосібно видала та підписала директор Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області [PERSON] , яка згідно з наказом управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 4-К від 30.01.2019 року, з 05.02.2019 року призначена на посаду директора Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3» Тетіївської міської ради Київської області (а. с. 29-30). На виконання рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі № 940/73/20 управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради виплатило [PERSON] середній заробіток у сумі 29963 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 97 від 08 лютого 2021 року (а. с. 21). Водночас, платіжним дорученням № 100 від 08 лютого 2021 року управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради перерахувало єдиний соціальний внесок 22% на середній заробіток у сумі 8188,65 грн. (а. с. 20). Отже, на виконання рішення Тетіївського районного суду Київської області від 23 липня 2020 року в цивільній справі № 940/73/20 з бюджетних асигнувань управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради виплачено 38151,65 грн. Згідно з рішенням Тетіївської міської ради VIIІ скликання від 22.12.2020 року № 22-01-VIIІ «Про виведення із структури виконавчого комітету Тетіївської міської ради управління освіти та внесення реєстраційних змін», виведено із структури виконавчого комітету Тетіївської міської ради управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради та змінено назву юридичної особи з управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради на відділ освіти Тетіївської міської ради (а. с. 23). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Відповідно до п. 8 статті 134 КЗпП України службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації. Відповідно до статті 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Відповідно до статті 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, зокрема, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону. Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, зокрема, у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно з пунктом 20 вищевказаної постанови, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі. Згідно з пунктом 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільнені або переведені на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 статті 134 КЗпП України та нової редакції статті 237 КЗпП України (з 11.04.1992) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущені ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Отже, з огляду на зазначені норми права, при незаконному звільненні працівника настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону. При цьому, суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу. Відтак, зважаючи на те, що [PERSON] звільнено із порушенням вимог закону, що встановлено рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23.07.2020 рокув цивільній справі № 940/73/20, за наказом директора Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 «Тетіївської міської ради Київської області Музичук Т.П. від 19.12.2019 року № 33-к, тому саме [PERSON] , як службова особа, яка одноосібно видала та підписала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну відділу освіти Тетіївської міської ради у зв`язку з виплатою незаконно звільненій [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Водночас, суд зазначає, що чинне законодавство не містить додаткових підстав для відшкодування майнової шкоди з винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення працівника здійснено з порушенням вимог закону або затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника та затриманні виконання рішення суду про поновлення на роботі, має покрити шкоду, заподіяну установі у повному розмірі сплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Такий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 20.05.2020 року у справі № 401/1387/17 та від 11.04.2018 року у справі № 161/6047/16-ц. За цих обставин, не заслуговують на увагу твердження представника відповідачки адвоката Порхун О.П. про відсутність інформації щодо проведення службового розслідування за фактом незаконного звільнення працівника, оскільки рішенням суду встановлено незаконність звільнення з роботи [PERSON] на підставі наказу, який видала та підписала відповідачка [PERSON] одноосібно, відтак вона є суб`єктом повної матеріальної відповідальності, яка настає незалежно від форми вини. Більш того, відповідачка [PERSON] , перебуваючи на посаді директора Комунального закладу «Тетіївський освітній центр - опорний заклад загальної середньої освіти I-III ступенів № 3 «Тетіївської міської ради Київської області, не могла не усвідомлювати характер і наслідки здійснюваних нею управлінських функцій кадрових рішень, а також ступінь відповідальності за прийняття та виконання таких рішень. Водночас, оскільки між сторонами у справі виникли правовідносини, які регулюються зокрема трудовим законодавством, відтак суд критично оцінює твердження представника відповідачки щодо пропущення прокурором, визначеного Бюджетним кодексом України строку для звернення до суду з позовом. Так, відповідно до ч. 3 статті 233 КЗпП України для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до частин 1, 6 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання . Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Отже, зважаючи на те, що управління освіти виконавчого комітету Тетіївської міської ради виплатило незаконно звільненій [PERSON] середній заробіток 08 лютого 2021 року, а керівник Білоцерківської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом 07 травня 2021 року, тобто в межах річного строку на звернення до суду, визначеного ч. 3 ст. 233 КЗпП України, доводи представника відповідачки адвоката Порхун О.П. щодо пропуску прокурором строку для звернення до суду з цим позовом є безпідставними. Зрештою, суд відхиляє твердження представника відповідачки щодо відсутності повноважень для здійснення представництва прокурора в інтересах держави в особі відділу освіти Тетіївської міської ради, з огляду на наступне. Так, Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії». Право прокурора на здійснення представництва в суді інтересів держави гарантовано статтею 131-1 Конституції України та Законом України «Про прокуратуру». Особливості участі та статусу прокурора в цивільному процесі, а також порядок та підстави звернення прокурора до суду визначено статтею 56 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами тощо. При цьому правові засади організації та порядку діяльності прокуратури визначаються Законом України «Про прокуратуру». Згідно із ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Судом встановлено, що листом від 07.04.2021 року № 50/6/307 вих.-21 Білоцерківська окружна прокуратура звернулась до відділу освіти Тетіївської міської ради із проханням звернутися до суду з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на користь відділу освіти Тетіївської міської ради шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника у сумі 38151,65 грн., або повідомити прокуратуру про причини неможливості звернення до суду із вказаною позовною заявою (а. с. 25- 27). Проте, листом від 12.04.2021 року начальник відділу освіти В.Васютинський повідомив прокурора, що станом на 12 квітня 2021 року відділ освіти Тетіївської міської ради не має можливості звернутися з позовною заявою про стягнення з [PERSON] на користь відділу освіти Тетіївської міської ради шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення працівника, оскільки неможлива сплата судового збору через заблоковані рахунки (а. с. 28). Отже, у цій справі, як зазначено керівником Білоцерківської окружної прокуратури та встановлено судом, відділом освіти Тетіївської міської ради відповідні заходи щодо стягнення з відповідачки [PERSON] виплаченого незаконно звільненій [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 38151,65 грн. не вживалися. Так, невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18. У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та, відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів великої кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Отже, оскільки відділом освіти Тетіївської міської ради не вживалися заходи, спрямовані на відшкодування шкоди, завданої внаслідок виплати коштів незаконно звільненому працівнику, свідчить про наявність у керівника Білоцерківської окружної прокуратури обґрунтованих підстав для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, з огляду на наведені вище норми права, розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено судом, позивачем понесені судові витрати у виді судового збору за подання позовної заяви в сумі 2270 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 902 від 27 квітня 2021 року (а. с. 33). Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідачки на користь Київської обласної прокуратури у сумі 2270 грн. 00 коп. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved