Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Сніжко Павло Володимирович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить зняти обтяження у виді арешту з майна, а саме з квартири [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , за яким була зареєстрова квартира [ADDRESS] на підставі довідки ЖБК «Птимаш» від 16.10.1995 року. Спадкоємцем на спадщину за законом, а саме на зазначену квартиру, відповідно до договору про поділ спадщини є його донька [PERSON] . З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, позивач звернулась із відповідною заявою до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса від 10.11.2021 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , оскільки на зазначене майно накладено арешт на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 10.08.2005 року в рамках цивільної справи № 2-5335 (за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики), реєстраційний номер обтяження 2399727. Вказує, що [PERSON] ніколи не був власником квартири [ADDRESS] , а лише орендував її у період до 25.05.2005 року, після чого в зазначеній квартирі постійно проживала позивач. Посилаючись на те, що позивач позбавлена права оформити право власності належним чином в порядку спадкування, просить усунути перешкоди у розпорядженні зазначеною квартирою шляхом звільнення її з під арешту. Ухвалою суду від 08.06.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.09.2022 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на підставі доводів викладених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.02.2023 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим 22.04.2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Відповідно до Договору про поділ спадщини від 10.11.2021 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.Є., [PERSON] та [PERSON] , які є доньками померлого [PERSON] , уклали цей договір в рамках спадкової справи №396/2020. Спадщину прийняли шляхом подачі заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори, у встановлений законом строк. Так, згідно п.4 зазначеного Договору, у спадщину до спадкоємця [PERSON] переходить, в тому числі квартира [ADDRESS] . Належність квартири [ADDRESS] померлому [PERSON] на праві власності підтверджується Довідкою про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна з перевіркою відомостей з відкритих інформаційних ресурсів, наданої КП «ХМБТІ» ХМР від 02.12.2020 року. Позивач звернулась до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , відповідно до договору про поділ спадщини по спадковій справі №396/2020 після померлого батька [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори від 10.11.2021 року №4066/02-31 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на її ім`я на квартиру [ADDRESS] , відповідно до договору про поділ спадщини по спадковій справі №396/2020 після померлого батька [PERSON] , оскільки на зазначену квартиру накладено арешт. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12.01.2022 року, на квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Реєстраційний номер обтяження: 2399727; підстава: ухвала б/н 10.08.2005 Дзержинський районний суд м.Харкова, суддя Лазюк С.В.; власник: [PERSON] ; заявник: Перша харківська державна нотаріальна контора. З матеріалів цивільної справи №2-5355/05, наданої з архіву суду, вбачається, що 10.08.2005 року ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова у цивільній справі №2-5335/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, було вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 13.05.2009 року ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики залишено без розгляду та питання про скасування заходів забезпечення позову у даній справі судом не вирішено. Після смерті батька позивач, як спадкоємець першої черги, не може реалізувати свої спадкові права щодо майна померлого у зв`язку з накладеним арештом, а в іншому порядку усунути перешкоди у вільному володінні та розпорядженні майном позивач не може. Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як встановлено вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її . Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19). Отже, права [PERSON] , як спадкоємця після смерті батька [PERSON] , порушені та підлягають захисту в обраний позивачем спосіб шляхом зняття арешту з квартири. Також, суд вважає, що зазначення [PERSON] власником квартири [ADDRESS] є помилковим та не підтверджується жодними доказами. Крім того, відповідач, не надавши відзиву до суду, наведені позивачем обставини не спростував. Суд зазначає, що будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу. Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції. В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами. Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном. В даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивача не дотримані, адже вона позбавлена можливості у визначений законом спосіб оформити свої спадкові права та отримати документи на спадкове майно. Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положенняст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Отже, наявність накладеного обтяження порушує права позивача на спадщину, що дає підстави для задоволення позову, оскільки іншим шляхом відновити порушені права позивача неможливо. За таких обставин, наявність накладеного арешту на спадкове майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту з нерухомого майна, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду. При цьому\~суд наголошує,\~що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності\~до частини\~1\~статті 76\~ЦПК України,\~доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інші\~обставини,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved