Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

07 вересня 2020 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся представник позивача АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» із позовом до\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. В обґрунтування позовних вимог представник позивача АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» зазначив, що позивач є постачальником теплової енергії (послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання), в тому числі за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачці [PERSON] на праві приватної власності. Позивач виконав свої зобов`язання з надання зазначених послуг, однак відповідач ухиляється від виконання свого зобов`язання щодо сплати отриманих послуг, внаслідок чого за період з 01 грудня 2019 року по 15 квітня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 20438,83 грн. (станом на 13.08.2020), яку просить стягнути з відповідача. Також відповідно наданого розрахунку представник позивача просить стягнути суму інфляційних втрат у розмірі 350,63 грн., 3% річних у розмірі 331,47 грн., пені 1762,57 грн. та 7 % штрафу 1430,72 грн. що становить 24314,22 грн. Крім того, представник позивача просить суд стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 17.09.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 19.01.2021 року було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги Акціонерного Товариства «Криворізька Теплоцентраль» були задоволені в повному обсязі. 29.11. 2021 до суду звернулася [PERSON] через свого представника адвоката Коваленко Р.А. із заявою про перегляд заочного рішення суду від 19 січня 2021 року у цивільній справі № 212/6567/21 за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію. В заяві йдеться про те, що заявник не згодна із заочним рішенням суду оскільки не отримувала судові повідомлення та судові повістки в процесі розгляду справи та не мала змоги надати відзив, висловити свої заперечення з приводу заявлених позивачем вимог. В заяві йдеться про те, що лише 21.11.2022 [PERSON] отримала заочне рішення суду, вважає заочне рішення суду незаконним та необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процессуального права, не згодна з сумою заборгованості, вважає , що заборговансть наразована та стягнута поза межами позовної давності і тому підлягає скасуванню.. Ухвалою суду від 30.11.2021 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення, призначено до розгляду на 03.12.2021 року. 03.12.2021 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було скасовано та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивач надає розрахунок заборгованості за період більш ніж 6 років. Також не погоджується з розрахунком заборгованості позивача Також представником відповідача була надана заява про застосування позовної давності, у зв`язку з тим, що в позовній заяві зазначено стягнення боргу з жовтня 2013 року, тобто більше половини суми нарахувань по "основному боргу" позивачем заявлено за межами трирічного строку позовної давності.Таким чином, позовні вимоги позивача, які стосуються нарахувань, строк оплати яких настав до вересня 2017 року, задоволенню не підлягають в зв`язку зі спливом позовної давності. Виходячи з викладеного, просить застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача в частині позовних вимог, які заявлені за межами строку позовної давності, та відмовити в задоволенні таких вимог. Ухвалами Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 листопада 2022 року та від 20 січня 2023 року було витребувано низку документів. Судом враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі. Частиною 3 статті 129\~Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом\~України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст.2\~ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4\~ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15\~ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із частиною шостою статті 81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч.1, 2, 5 ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши метеріали справи, письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права дослідивши надані документи і матеріали, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідачці [PERSON] на праві приватної власності належить приміщення за адресою: [ADDRESS] і дана обставина підтверджена витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. AT «Криворізька теплоцентраль» за специфікою своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке (населення) відповідно до Житлового кодексуУкраїни,Закону України«Про житлово-комунальніпослуги», Постанови КМУ від 21.07.2005\~року №630 зобов`язане здійснювати оплату за отриману послугу з централізованого опалення, відповідно до встановлених тарифів. 10 грудня 2019 року між АТ «Криворізька теплоцентраль» та фізичною особою [PERSON] укладено договір купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді № 1858 від 10 грудня 2019року. Згідно п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених Постановою КМУ від 24.01.2006р. № 45,\~власник,\~наймач (орендатор)\~квартири зобов`язаний\~оплачувати надані житлово-комунальніпослуги\~устроки, встановлені договором або законом. Згідностатті 67\~ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст.67,68,162 Житлового Кодексу Українизобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів. Відповідно до приписів норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою КМУ України № 630 від 21.07.2005 року, - між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по центральному опаленню. Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно пункту 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. Відповідно достатті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України, передбачає, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, згідно з частиною 2статті 625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом частини 1 статті901, частини 1 статті 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Беручи до уваги вищевикладене, правовідносини, які склалися на підставі договору про надання послуг, є грошовим зобов`язанням і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини 2 статті 625\~ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 6-40цс11). Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини 2статті 625 ЦК України. З матеріалів справи, які витребувані судом у позивача ухвалами на клопотанням представника відповідача, а саме з «Розрахунку теплової енергії ФО [PERSON] , договір №1858» та «Розрозшифровкою нарахувань теплової енергії по договору №1858, ФО [PERSON] », вбачається, що відповідачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у грудні 2019 року позивачем здійснено нарахування за спожиту теплову енергію у розмірі 634,61 грн., за грудень 2019 року та у розмірі 19518,38 грн. за період з 07.10.2013 року по 30.11.2019 року, що спровтовує позовні вимоги АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ», щодо нарахування та стягнення з відповідача 20152,99 грн., які нібито нараховані за грудень 2019 року. Крім того , з «Детального розрахунку суми грошових зобов`язань», який наданий позивачем на виконання ухвали про витребування доказів, вбачається, що при нарахуванні у грудні 2019 року до сплати суми 20152,99 грн, зазначена « Оплата 6831,90 грн.», також вбачається, що при нарахуванні у березні 2020 року до сплати суми 497,39 грн., зазначена «Оплата 497,39 грн.», а при подачі позовної заяви було зазначено, що за грудень 2019 року нараховано до сплати 20152,99 грн., сплачено 1429,29 грн., за березні 2020 року нараховано до сплати 497,39 грн., сплачено 0 грн. Також , з «Детального розрахунку суми грошових зобов`язань» вбачається, що за спірний період з 01 грудня 2019 року по 15 квітня 2020 року, в межах справи №212/6557/20, наявна заборгованість у розмірі 14538,83 грн.( з ПДВ). Зазначені документи та обставини враховуються судом при ухваленні рішення. Більше того, суд звертає увагу, що під час надання оцінки спірним правовідносинам, суд враховує первинну документацію, а саме «Детальний розрахунок суми грошових зобов`язань» , який підписаний інженером -інспектором Альоною Семеренко та наданий позивачем на виконання ухвали про витребування доказів, аналізує платіжні документи (платіжні доручення, банківські виписки), а також враховує призначення платежів, які зазначав платник (відповідач) під час здійснення оплат за договором №1858 від 10.12.2019 року. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст.267ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 1 ст.\~264\~ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Частиною 1 ст. 32 Закону "Про\~житлово-комунальні\~послуги" встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України "Про теплопостачання". Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16. У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2020 року у справі № 6-2891цс18 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». При укладанні договору купівлі - продажу теплової енергії в гарячій воді № 1858 від 10 грудня 2019 року між АТ «Криворізька теплоцентраль» та фізичною особою [PERSON] , не було передбачено обов`язку споживача [PERSON] , щодо сплати заборгованості за минулі роки у сумі 19518,38 грн. Таким чином, суд вважає укладення договору на теплопостачання не свідчить про визнання відповідачем суми боргу, оскільки укладення договору із постачальником комунальних послуг є обов`язком споживача в силу вимог статті 7,19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та жодним чином не підтверджує факт визнання споживачем боргу. З наданого позивачем «Детального розрахунку суми грошових зобовязань» та «Розрахунку теплової енергії ФО [PERSON] , договір №1858», вбачається, що заборгованість за спожиту теплову енергію відповідачам була нарахована за період з 07.10.2013 року по 15.04.2020 року та становить 14538,83 грн.( з ПДВ). З даним позовом АТ «КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ» звернулося до суду 07 вересня 2020 року. Клопотання про поновлення строків позовної давності представником позивача заявлено не було. Відповідачкою у січні 2020 року було здійснено часткове погашення заборгованості, що свідчить про переривання строків позовної давності. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності підлягає частковому задоволенню, і враховуючи сплачені відповідачем суми у розмірі 6831,90 грн., суми 497,39 грн. та суми 686,06 грн, з «Детального розрахунку суми грошових зобов`язань», який наданий позивачем з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за спожиту теплову енергію за період з 01.01.2017 року по 15.04.2020 року у розмірі 4796 грн. 78 коп., інфляційні втрати у розмірі 190 грн. 36 коп., та 3% річних у розмірі 171 грн. 27 коп. всього 5158 грн. 71 коп. , за вимогами про стягнення заборгованості за період з 07.10.2013 року по 31.12.2016 року, сплинули строки позовної давності, а тому за цей період у задоволенні позову слід відмовити, з огляду на зазначене в ище. Таким чином, стягнення інфляційних втрат і 3 % річних має відбуватися за останні три роки, які передували перериванню строків позовної давності, тобто з 01.01.2017 року по 15.04.2020 року. Також суд враховує, що 11.03.2020 року, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2, була прийнята постанова Кабінету\~Міністрів України\~№ 211\~від 11.03.2020 (з подальшими змінами), якою з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, який діє і на час розгляду даної справи. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів № 641 від 22.07.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби (COVID-2019), спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" в країні продовжено карантин з 01.08.2020 по 19.12.2020 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 " визначено, що відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" Кабінет Міністрів України постановляє: "Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі -COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 квітня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України. Відповідно до пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" (№530-1Х) на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. На час позовної заяви до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області та на час прийняття рішення у справі на всій території України в зв`язку з гострою респіраторною хворобою COVID-19 встановлено карантин, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки (7% штрафу, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово - комунальні послуги. Частина 1статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно ч.1 ст.141\~ЦПК України стороні, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 3 частини 2статті 141\~ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] згідно довідки МСЕК серія 12 ААГ, №173210 від 24.11.2022 року є інвалідом ІІ групи. За правилами п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. На підставі викладеного, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial