Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , про встановлення факту спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , ведення ними спільного господарства, визнання квартири [ADDRESS] та машиномісць [ADDRESS] спільною сумісною власністю останніх та визнання за [PERSON] права власності на 7/10 частин зазначеного майна. Позов пред`явила з підстав, передбачених ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», ст. 74 СК України та ч. 4 ст. 368 ЦК України. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 1996 року до лютого 2004 року вона разом з [PERSON] та своїм сином від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] , яку [PERSON] отримав від ТОВ Футбольний клуб «Динамо» Київ» (далі - ТОВ ФК «Динамо» Київ»), та у цей же період вели спільне господарство та мали спільний побут та бюджет. Шлюб між позивачем та [PERSON] був зареєстрований 05 грудня 2008 року. Під час спільного проживання з [PERSON] вони за договором про пайову участь у будівництві № 38, укладеним 06 листопада 2002 року між [PERSON] і Товариством з обмеженою відповідальністю «Київська фінансово-будівельна компанія» (ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія»), придбали квартиру [ADDRESS] та машиномісця [ADDRESS] . 07 листопада 2002 року [PERSON] у повному обсязі сплатив встановлений договором про пайову участь у будівництві внесок у розмірі 335815.20 грн. 7/10 частин цього внеску складали особисті кошти позивача, оскільки на той час у [PERSON] не було достатньо коштів на оплату пайового внеску, тому вона 06 листопада 2002 року за борговою розпискою позичила 45 000.00 доларів США, які повернула у листопаді 2006 року за рахунок коштів від продажу власної квартири [ADDRESS] . Право власності на спірні квартиру та машиномісця було зареєстровано за [PERSON] у 2012 році. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2004 року до квітня 2006 року, під час якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина за законом на 1/2 частини зазначеної квартири та 1/2 частини машиномісць. До спадкоємців першої черги за законом належать [PERSON] , як дружина померлого, малолітня дочка спадкодавця [PERSON] та батьки спадкодавця [PERSON] і [PERSON] , які відмовились від своєї частки у спадщині на користь своєї онуки - малолітньої [PERSON] . Після смерті чоловіка позивач звернулася до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Однак, [PERSON] звернулася до суду з позовом в інтересах малолітньої дочки [PERSON] про визнання за її донькою права власності на 3/4 частини спірної квартири та машиномісць, оскільки на її думку вказане майно є особистою власністю померлого [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року - без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Суд касаційноі інстанції, скасовуючи судові рішення, в постанові від 04 березня 2020 року дійшов слідуючих висновків. Відповідно до статті 22 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу. З 01 січня 2004 року почав діяти СК України, яким врегульовано право спільної сумісної власності осіб, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Оскільки СК України від 01 січня 2004 року зворотної сили не має, то він поширюється на правовідносини, які виникли після набрання ним чинності. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднанні в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету. За змістом наведених норм спільною сумісною власністю є лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), та майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність» в редакції, чинній на час сплати коштів за спірне нерухоме майно). Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); інше не встановлено письмовою угодою між ними. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1026цс15. Як зазначено у вищевказаному правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. У висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС (2006-07) не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 Закону України "Про власність" (697-12), відповідних норм Цивільного кодексу України (1540-06) і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Суди мають враховувати, що до введення в дію Указу ПрезидіїВерховної Ради СРСР від 8 липня 1944 р. фактичні шлюбні відносинимали такі самі правові наслідки, як і зареєстрований шлюб, заумови, що ці відносини не припинялися, але шлюб не бувзареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя чи пропажібезвісти на фронті. Оскільки норми законодавства колишнього СРСРіз цих питань не суперечать Конституції та законам України, вониможуть застосовуватися судами на підставі постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. "Про порядок тимчасової дії натериторії України окремих актів законодавства Союзу РСР" (N 1545-XII). За змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ( 2482-12 ). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю (2006-07). При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. З урахуванням вищенаведених висновків судів касаційної інстанції та роз`яснень постанов Пленуму Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами в даній справі, регулюються положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про власність» та статті 112 ЦК Української РСР, які діяли на час їх виникнення. Відповідно до положень ст. 112 ЦК Української РСР в редакції від 18.07.1963 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частинами першою, другою, третьою та п`ятою статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За правилами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин . Згідно ч. 4 ст. 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно положень п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. Даний позов пред`явлений у 2015 році під час дії ЦПК України в редакції Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який не передбачав підготовчого засідання. У зв`язку з чим позивач подала до суду заяву про уточнення позовних вимог після скасування судових рішень судом касаційної інстанції і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, в якій зменшила розмір позовних вимог. Суд прийняв дану заяву, оскільки така процесуальна дія не суперечить ч. 4 ст. 49 ЦПК України. В даній заяві позивач зазначала, що спірні квартира та машиномісця були придбані нею і [PERSON] під час спільного проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства та бюджету з [PERSON] у період з 1996 року до лютого 2004 року і є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , як осіб, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Просила визнати квартиру [ADDRESS] , машиномісця [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Виділити належну [PERSON] частку у спільному сумісному майні осіб, які проживали однією сім`єю, визнавши за нею право власності на 5/8 частин вказаного майна з урахуванням належної їй частини в спільній сумісній власності та 1/8 частини у спадковому майні в порядку спадкування за законом на належну спадкодавцю 1/2 частину спадкового майна. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач та її представники зазначали, що з 1996 року до 2004 року [PERSON] проживала разом з [PERSON] однією сім`єю у квартирі останнього за адресою [ADDRESS] , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права і обов`язки та виховували її сина [PERSON] . У листопаді 2002 року вони разом з [PERSON] вирішили придбати квартиру на [ADDRESS] . [PERSON] хотів придбати квартиру, проте у нього було у наявності лише 20 000 доларів США, тому вона отримала у борг грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США у [PERSON] і передала їх [PERSON] для внесення пайового внеску за договором про дольову участь у будівництві № 38 від 6 листопада 2006 року. Позичені кошти повернула [PERSON] у 2006 року, які одержала від продажу належної їй на праві власності квартири [ADDRESS] . Оскільки отримані нею у борг грошові кошти вона передала [PERSON] до спільного бюджету, будучи членом його сім`ї, то вважає, що має право на частину майна, що перебувало у їхній спільній сумісній власності відповідно до положень ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність». Також має право на 1/8 частину спадкового майна, як дружина померлого спадкодавця. Спільний бюджет складався із заробітної плати [PERSON] , яку він отримував, будучи футболістом у ТОВ «ФК «Динамо» Київ», та з її доходів, отриманих від роботи ріелтером, та від здачі в оренду квартири [ADDRESS] , яку успадкував її батько після смерті у 2000 році його матері, а позивач успадкувала цю квартиру після смерті батька, померлого у 2003 році. Указом Президента України № 726/2022 від 19.10.2022 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 19 жовтня 2022 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», відповідно до п.п 1 п. 2 якого застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) до фізичних осіб згідно з додатком 1, за № 2077 якого вказано [PERSON] , уродженка м. Києва Україна, громадянка України, мешканка м. Москви РФ, зазначено вид обмежувального заходу відповідно до Закону України «Про санкції» та строк його застосування п`ять років. Спадкоємиці за законом [PERSON] [INFO] виповнилося 18 років. По досягненню повноліття особа, в інтересах якої заявлено позов, самостійно набуває здатність реалізовувати процесуальні права та обов'язки учасника справи відповідно до вимог ст. ст. 43, 46-47, 49 ЦПК України. В судовому засіданні представники позивача підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Представники позов не визнали, свої заперечення проти позову обгрунтовували тим, що до 10.01.2000 року позивач не могла проживати з [PERSON] , оскільки перебувала в шлюбі з [PERSON] , не надала належних доказів на підтвердження обставин ведення нею з [PERSON] в період з 1996 року до 2004 року спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї. Відповідач надала належні докази того, що в період придбання спірного майна [PERSON] був платоспроможний і мав достатньо коштів для його придбання, що підтверджується відповідними письмовими доказами про його доходи в указаний період. Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши показання свідків та з урахуванням висновків і вказівок суду касаційної інстанції відповідно до положень ч. 4 ст. 263, ч. 5 ст. 411 та ч. 1 ст. 417 ЦПК України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 12 грудня 1994 року до 10 січня 2000 року [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 21 квітня 1999 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Даним рішенням встановлено, що сімейне життя між [PERSON] та [PERSON] не склалося, з початку 1996 року вони проживають окремо, подружніх стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть. Припинили сумісне життя через те, що відповідач порушував подружню вірність. Зараз вона має іншого чоловіка, вагітна, хоче зареєструвати з ним шлюб. За таких обставин суд вважав, що сім`ю зберегти неможливо. Таким чином, оскільки Жовтневим районним судом м. Києва встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї [PERSON] та [PERSON] є неможливим, 21.04.1999 року шлюб між ними було розірвано відповідно до положень ст.ст. 38,40 КпШС України. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням наведеного, оскільки зазначені обставини розлучення [PERSON] та [PERSON] , встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Києва від 21 квітня 1999 року у цивільній справі, що набрало законної сили, тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не доказуються при розгляді даної справи, у якій бере участь позивач, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, судом встановлено, що позивачка надала суду належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження того, що з початку 1996 року вона проживає окремо від [PERSON] , подружніх стосунків з ним не підтримує, спільне господарство не веде, у зв`язку з чим шлюб між нею та [PERSON] розірвано в судовому порядку 21 квітня 1999 року. Доводи представників відповідача про те, що даний шлюб був припинений 10.01.2000 року, суд не може прийняти до уваги, оскільки розлучення і реєстрація і реєстрація розлучення не є тотожними поняттями. В даному випадку розірвання шлюбу відбулось в судовому порядку відповідно до положень ст.ст. 38,44 КпШС України, а в органах реєстрації актів цивільного стану 10.01.2000 року відбувся момент реєстрації розлучення згідно положень ст. 44 КпШС України. Встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано 05 грудня 2008 року. Встановлено, що [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина за законом на квартиру [ADDRESS] та машиномісця [ADDRESS] , які належали спадкодавцю на підставі свідоцтв про право власності, виданих 06 червня 2012 року. Спадкоємцями померлого першої черги за законом є дружина померлого [PERSON] , його дочка [PERSON] , [INFO] та його батьки [PERSON] та [PERSON] . Дружина померлого [PERSON] та його дочка [PERSON] у встановленому законом порядку прийняли спадщину, подавши відповідні заяви до Другої Київської державної нотаріальної контори. Батьки померлого [PERSON] та [PERSON] у шестимісячний строк відмовились від своєї частки у спадщині на користь онуки [PERSON] . Судом встановлено, що 06 листопада 2002 року між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та [PERSON] укладено договір № 38 про пайову участь у будівництві комплексу житлових будинків на [ADDRESS] , за умовами якого [PERSON] приймає дольову участь у будівництві комплексу житлових будинків на [ADDRESS] шляхом внесення коштів, а вказане товариство передає пайовику квартиру та два місця у паркінгу. 07 листопада 2002 року [PERSON] сплатив на рахунок ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» пайовий внесок згідно з договором від 06 листопада 2002 року у повному обсязі у розмірі 335 815.20 грн. Згідно з додатковою угодою від 16 серпня 2005 року до договору про пайову участь у будівництві між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та [PERSON] , до пункту 2.2 договору внесено зміни, відповідно до яких ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» зобов`язується передати [PERSON] у натурі два місця у паркінгу за [NUMBER] та чотирикімнатну квартиру за [ADDRESS] . Встановлено, що між ТОВ «Київська фінансово-будівельна компанія» та [PERSON] 13 вересня 2005 року складено акт, згідно з яким перший передав, а другий прийняв квартиру [ADDRESS] . Аналогічний акт вказаними особами складено у той же день щодо прийому-передачі паркомісць № № 31, 32 у будинку [ADDRESS] . Судом встановлено, що право власності на зазначені квартиру і машиномісця зареєстроване 16 липня 2012 року за [PERSON] під час перебування його у шлюбі із [PERSON] . Згідно з довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» від 25 лютого 2015 року [PERSON] зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] . Разом з нею були зареєстровані [PERSON] з 09 січня 2007 року до 02 жовтня 2014 року та [PERSON] з 16 липня 2002 року до 01 серпня 2014 року. Відповідно до довідки Британської міжнародної школи № 188 від 23 лютого 2015 року [PERSON] , син позивача від попереднього шлюбу, навчався в указаній школі з вересня 2000 року до червня 2007 року. На час навчання фактична адреса проживання сім`ї була зазначена: квартира [ADDRESS] . Судом встановлено, що згідно з відповіддю ТОВ «ФК «Динамо» Київ» від 06 березня 2017 року [PERSON] у 2001-2006 роки працював на посаді футболіста-професіонала у ТОВ «ФК «Динамо» Київ» на підставі контрактів від 02 липня 1996 року, від 01 липня 2001 року, від 31 грудня 2003 року. За період 2001-2006 роки він одержав заробітної плати на загальну суму 82 732.90 грн., а саме: за 2001 рік - 13 210.14 грн., за 2002 рік - 13 224.54 грн., за 2003 рік - 13 299.62 грн., за 2004 рік - 13 629.95 грн., за 2005 рік - 14 386.76 грн., за 2006 рік - 14 981.89 грн. У ФК «Динамо» відсутня інформація про отримання [PERSON] будь-яких додаткових винагород за 2001-2002 роки. Відповідно до відомостей, наданих Генеральним партнером клубу - компанією «Ньюпорт Менеджмент Лтд.», з метою підвищення мотивації гравця, компанія виплачувала додаткову винагороду, яка у гривневому еквіваленті становила за 2003 рік - 169 341.74 грн., за 2004 рік - 260 588.15 грн., за 2005 рік - 393 344.74 грн., за 2006 рік - 1 156 450.00 грн. Встановлено, що згідно виписки Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» сума надходжень на картку [PERSON] становила 412 149.56 доларів США, зокрема 01 грудня 2006 року на картку було перераховано власних коштів 85 626.86 доларів США, від компанії «Ньюпорт Менеджмент Лтд.» протягом 2006-2007 років надійшло 11 платежів по 23 000.00 доларів США. Встановлено, що згідно відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 14 лютого 2017 року [PERSON] 13 липня 2002 року був поставлений на облік автомобіль Mercedes-Benz SL 500. Вказаний автомобіль 23 лютого 2007 року був знятий з обліку для реалізації. Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 27 липня 2017 року про оцінку автомобіля Mercedes-Benz SL 500 ринкова вартість цього автомобіля складає 542 153.63 грн. або 103 048.85 євро. Судом встановлено, що в інтерв`ю газеті «Команда» від 29 грудня 2001 року [PERSON] вказував, що він вже п`ять років проживає з дівчиною по імені Леся і у них росте син [PERSON] . Офіційно з [PERSON] вони не одружені, оскільки печатка у паспорті для нього ні про що не говорить. Для них це не принципово. Отже дане інтерв`ю судом встановлено, що сам спадкодавець [PERSON] за життя визнавав факт проживання однією сім`єю з [PERSON] та її сином [PERSON] з 1996 року і визнавав позивачку та її сина членами своєї сім`ї. Судом встановлено, що згідно прибуткового касового ордеру № 50 від 21.07.2001 року Українського кредитного банку [PERSON] внесла на картку VISA кошти в розмірі 1500 доларів США, що підтверджує те, що вона мала заощадження. На підтвердження факту проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з 1996 року до 2004 року позивач надала суду показання свідків, які були допитані безпосередньо в судовому засіданні після скасування судових рішень судом касаційної інстанції, а саме: свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що він сім`ю [PERSON] знав добре. 6 листопада 2002 року він позичив [PERSON] гроші в розмірі 45000 доларів США для придбання нерухомості, про що нею була складена розписка. Після повернення боргу у 2006 році, він повернув [PERSON] оригінал розписки. Суд вважає даний договір позики, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи, належним та допустимим доказом, оскільки сам позикодавець в судовому засіданні підтвердив його дійсність та чинність на момент його дії. Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що вона в період 2000-2006 років орендувала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яку успадкував її батько після смерті у 2000 році його матері, а позивач успадкувала цю квартиру після смерті батька, померлого у 2003 році. Орендна плата становила 300 доларів на місяць, які вона сплачувала беезпосередньо [PERSON] . Договір оренди не зберігся за спливом строків його зберігання. Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що вона дружила з [PERSON] із самого дитинства. Після того, як позивач зі своїм сином [PERSON] стала проживати з [PERSON] однією сім`єю, вони стали дружити сім`ями, часто бували один у одного дома. Знала [PERSON] , як чоловіка [PERSON] . Він був футболістом у ФК «Динамо» Київ», вона працювала ріелтором, продавала нерухомість, від чого мала свій відсоток. Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що вона знає сім`ю [PERSON] з 1980 року, близько дружили сім`ями, позивачку знає з самого дитинства, вона з [PERSON] , матір`ю позивачки, разом працюють в Центрі наукових досліджень та викладання іноземних мов Національної Академії наук України. Батьки позивачки переживали за неї, коли вона припинила сімейні відносини з батьком її сина і стала проживати з [PERSON] . На початку їхнього спільного проживання батьки допомагали молодій сім`ї. Свідок часто була присутня при розмовах, що футбол - це не професія. [PERSON] багато часу проводив на тренуваннях. Весь домашній побут був на [PERSON] і свідок з мамою позивачки часто приїжджали допомогти їй по господарству. У позивачки була помічниця, їхня родичка по імені [PERSON] . Добре пам`ятає розмови в їхній сім`ї про те, що квартира [ADDRESS] , яка належала бабусі позивачки, належатиме їй. Після смерті бабусі позивачка цю квартиру здавала в оренду. Пам`ятає, як позивач прибігла на кафедру з радісною звісткою, що знайшла кошти на придбання квартири. Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що він знає [PERSON] з 1993 року, так як, будучи ветеринарним лікарем, постійно надає допомогу та лікує у них собак. З [PERSON] знайомий з 1995-1996 року, вони проживали разом із сином позивача [PERSON] в квартирі по проспекту Перемоги однією сім`єю. Приблизно раз на місяць він був у них дома по виклику, які постійно здійснювала [PERSON] . В квартирі він завжди бачив самого [PERSON] , його футбольну форму і особисті речі. У них була сімейна квартира з фотографіями, зі всіма ознаками проживання сім`ї. В сім`ї завжди був нормальний сімейний стан. Свідок продовжував надавати допомогу собакам і по [ADDRESS] після того, як сім`я [PERSON] переїхала туди проживати. Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що з [PERSON] у нього зав`язалася дружба з 1996 року, вони обидва були гравцями ФК «Динамо». [PERSON] в березні 1997 року познайомив його з позивачкою і показав квартиру, яку він отримав від ФК «Динамо». Позивач займалася ремонтом квартири та побутом, так як вони багато часу проводили на базі та перебували в роз`їздах. Позивач мала свою машину [PERSON] , зі слів [PERSON] свідку відомо, що у неї батьки заможні і вона сама мала заробітки. На літні збори в Ялту [PERSON] , як одружений чоловік, заїжджав на базу перед грою за один день втрьох разом із [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] футболісти заїжджали на базу за 2 дні. Керівництво клубу оплачувало проживання в Ялті сім`ям гравців клубу в тому числі і сім`ї [PERSON] . На той період заробітна плата футболістів становила 200-300 доларів США. В серпні-вересні 2001 року свідок попросив у [PERSON] позичити гроші на покупку квартири, на що той відповів, що вони самі збираються придбати квартиру і збирають для себе кошти та думають де б іще позичити. В листопаді 2001 року він купив квартиру, [PERSON] поцікавився за яку суму, він відповів 50-60 тисяч доларів США. А в кінці 2002 року він дізнався від [PERSON] , що вони з [PERSON] купили квартиру, на запитання свідка за яку ціну, [PERSON] відповів, що приблизно стільки ж, як і квартира свідка. Із показань свідка [PERSON] судом встановлено, що він з 1996 року знайомий з [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] з 1997 року разом із [PERSON] та її сином [PERSON] проживали однією сім`єю в квартирі на проспекті Перемоги, яку йому надало ТОВ ФК «Динамо» Київ». Вся команда футбольного клубу вважала їх сім`єю. В цьому будинку проживали футболісти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та інші разом із сім`ями. Будучи футболістом, свідок в цьому будинку не проживав. Кожний рік футболісти клубу проходили літні збори в [PERSON] , всі одружені футболісти іздили із сім`ями, брали на збори дружин і дітей. [PERSON] , як одружений чоловік, заїжджав на базу перед грою за один день разом із [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] футболісти заїжджали на базу за 2-3 дні, таке правило заїзду було встановлено керівництвом клубу. Декілька разів на тиждень футболісти зустрічалися сім`ями всією командою, їздили на рибалку, на шашлики, один до одного на дачі, [PERSON] завжди був з [PERSON] та [PERSON] . З метою покращення своїх житлових умов [PERSON] та [PERSON] у 2002 році хотіли позичити у нього 40 000 доларів США, проте він таких коштів не мав. Зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] позичила кошти в іншого знайомого. Із показань свідка [PERSON] , сина позивачки, встановлено, що його дитинство пройшло на [ADDRESS] , де вони проживали однією сім`єю втрьох: він, його мати [PERSON] та [PERSON] . Він батьків називав [PERSON] і [PERSON] . З ними в одному будинку жили футболісти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В школу разом з іншими дітьми з їхнього будинку забирала розвозка. За навчання платили батьки. З [PERSON] вони ходили на прогулянки, він учив свідка керувати машиною. Часто сім`ями їздили на рибалку, він з [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] зі своїми синами. Батьки ловили рибу, а діти розважалися. Літом зі всією командою футболістів їздили на збори в Ялту, вони жили на базі втрьох у маленькому номері. Після того, як [PERSON] до них повернувся, вони якийсь час проживали по [ADDRESS], тому що [PERSON] робила ремонт в квартирі на [ADDRESS] . Показання свідка [PERSON] про факт проживання однією сім`єю його, його матері [PERSON] та [PERSON] з 1996 року підтверджується показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інтерв`ю [PERSON] газеті «Команда» від 29 грудня 2001 року та довідкою Британської міжнародної школи від 23.02.2015 року, в якій зазначено, що під час навчання у цій школі з вересня 2000 року по 2007 рік фактична адреса проживання сім`ї була зазначена [ADDRESS] , тобто у квартирі, яка належала спадкодавцю на праві власності. Суд вважає показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] неупередженими та об`єктивними, оскільки не встановив в їхніх показаннях розходжень і протиріч. Разом з тим, суд вваажє за можливе не приймати до уваги доводи сторони відповідача, що [PERSON] в період придбання спірного спадкового майна був платоспроможний і мав достатньо коштів для його набуття, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на час придбання спірного спадкового майна за 2001-2002 роки [PERSON] одержав заробітної плати на загальну суму 26 434.68 грн., а саме: за 2001 рік - 13 210.14 грн., за 2002 рік - 13 224.54 грн. У ФК «Динамо» відсутня інформація про отримання [PERSON] будь-яких додаткових винагород за 2001-2002 роки, що підтверджується довідкою ТОВ «ФК «Динамо» Київ» від 06 березня 2017 року. Отже, дана сума є недостатньою для придбання спірного майна. Інші суми заробітної плати [PERSON] даної довідки та надані Генеральним партнером клубу - компанією «Ньюпорт Менеджмент Лтд.» відомості про виплату йому додаткової винагороди і виписки з ПАТ КБ «ПриватБанк» про суми надходжень на його картку, оскільки в цих документах зазначені суми виплат та надходжень здійснені в період 2003-2007 роки, тобто після придбання спірного спадкового майна і не мають правового значення для вирішення даного спору. Також необхідно зазначити, що відповідь Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 14 лютого 2017 року про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] 13 липня 2002 року та висновок експертного автотоварознавчого дослідження від 27 липня 2017 року про його ринкову вартість, не є безспірними доказами того, що [PERSON] мав достатньо коштів для придбання спірного спадкового майна. Крім того, експертний висновок не містить дійсної вартості автомобіля, а його ринкову вартість, що не може бути в даній справі належним доказом. Судом встановлено і це не заперечується відповідачем та її представниками, що [PERSON] є медійною публічною особою, чиє життя активно висвітлюється в медійному просторі та у різних засобах масової інформації, наприклад, в газетних публікаціях, інтерв`ю на телебаченні, різних шоу та ін., в яких зокрема міститься інформація про події, що мали місце з її одруженням та спільним життям зі спадкодавцем [PERSON] . Так, 10 жовтня 2016 року в прямому ефірі шоу «Секрет на мільйон» [PERSON] відверто розказала про відносини зі своїм колишнім чоловіком, футболістом [PERSON] , який помер у 2014 році. [PERSON] був першим чоловіком, якого вона зустріла. З ним вона зрозуміла, що є життя за межами роботи і творчості. Коли вона дізналася, що вагітна, їй було 20 років. Вона знала свого майбутнього чоловіка 3 чи 4 місяці. Їх шлюб тривав менше двох років. Із показань свідка [PERSON] вбачається, що вона близька подруга [PERSON] , у жовтні 2002 року вона познайомилась з [PERSON] , який на той час був хлопцем [PERSON] і в цей час вони жили разом в квартирі на [ADDRESS] , а в кінці 2002 року вони купили спірну квартиру на [ADDRESS] . Разом з тим, її показання містять суттєві розбіжності і протиріччя з вищезазначеними поясненнями [PERSON] про те, що [PERSON] вона знала 3 чи 4 місяці до вагітності. Враховуючи, що [PERSON] народилась в грудні 2004 року , це спростовує показання свідка [PERSON] про існування в 2002 році відносин між відповідачкою та [PERSON] та придбання ними спірного майна. З тих самих причин суд не може покласти в основу рішення і показання свідка [PERSON] про те, що з 2004 року вона працювала нянею у відповідачки і зі слів відповідача їй відомо, що спірну квартиру на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] придбали разом, оскільки вони містять суттєві розбіжності і протиріччя з вищезазначеними поясненнями [PERSON] в інтерв`ю про те, що [PERSON] вона знала 3 чи 4 місяці до вагітності. Суд відхиляє показання свідка [PERSON] про те, що спірну квартиру на [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] придбали разом, оскільки він є рідним братом відповідачки і зацікавлений у розгляді справи, а також його показання містять суттєві розбіжності і протиріччя з вищезазначеними поясненнями [PERSON] в інтерв`ю про те, що [PERSON] вона знала 3 чи 4 місяці до вагітності. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності в цілому, приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] в період з 1996 року по 2004 рік проживали однією сім`єю в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, побут та бюджет. Проживаючи однією сім`єю, але не перебуваючи в шлюбі, [PERSON] та [PERSON] домовились про набуття спірного майна у спільну сумісну власність та внаслідок спільних трудових зусиль одержали доходи, які об`єднали для набуття спільного спірного майна, яке є їх спільною сумісною власністю. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання спірних квартири та машиномісць спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , виділення [PERSON] частки у спільному сумісному майні осіб, які проживали однією сім`єю, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаного майна, є обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Частинами 1, 3 та 5 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За правилами ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, позовні вимоги в частині виділення та визнання за позивачкою права на 1/8 частину у спадковому майні в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця на належну йому 1/2 частину спірного майна не підлягають до задоволення, оскільки спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, в якій відкрита спадкова справа.

Outcome: partial