Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

В грудні 2021 р. позивач звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , мотивуючи позовні вимоги тим, що він є власником вищевказаної квартири, в якій зареєстрований відповідач, який є чоловіком його онуки, [PERSON] . Зазначає, що відповідач жодного дня не проживав в даній квартирі, не сплачував комунальні платежі, в утриманні житла участі ніколи не брав, особистих речей та речей щоденної гігієни в квартирі не має, квартирою не користується і не цікавиться. Жодних перешкод та дій до порушення його права користування не чинилось. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням як такий, що не користується ним понад один рік без поважних причин. Ухвалою суду від 03.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. До початку судового засідання від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в позові, просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечила. Відповідач, в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції за місцем реєстрації, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідачів, та третіх осіб на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , на підставі рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2021 року (справа № 758/3821/20), яким розірвано договір довічного утримання від 22.09.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Гринчук А.М. за реєстром № 2-3548. Тим самим, позивач [PERSON] є єдиним власником вищевказаної квартири. Як вбачається з матеріалів справи, в спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який є чоловіком онуки позивача. Позивач посилається на те, що відповідач жодного дня не проживав у вищевказаній квартирі, відповідач втратив право користування спірною квартирою, оскільки він не являється власником чи співвласником вищевказаної квартири. Суд вважає, що такі доводи позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України встановлено права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. На підтвердження свого права власності на спірну квартиру, позивач надав суду копію рішення Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2021 року (справа № 758/3821/20), яким розірвано договір довічного утримання від 22.09.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Гринчук А.М. за реєстром № 2-3548. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч.1 ст.156 Житлового Кодексу РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до вимог ч.4 ст.156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє права членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, право власності позивача є непорушним. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На спростування доводів позивача відповідачем не подано жодного доказу, щодо факту не проживання у даному житловому приміщенні понад один рік з поважних причин. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач, маючи об`єктивну можливість користування, не користується вищевказаним житлом без поважних причин більше року, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає, чим перешкоджає позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. Враховуючи те, що відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад рік, тому згідно ч.2 ст. 405 ЦК України він вважається таким, що втратив право на користування цим житлом. Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що відповідач, маючи об`єктивну можливість проживання у квартирі та не мешкаючи в ній більше року без поважних причин, втратив право користування житловим приміщенням, в зв`язку з чим підлягає визнанню такою в судовому порядку. Наведене свідчить про те, що позивач, як власник житла, має право на реалізацію свого права власності, оскільки відповідачка в силу закону втратила право користування житлом. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.64, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: approved