Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 18.10.2022 відповідачем в особі поліцейського СРПП Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області Молнара Т.Й. позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП за те, що 18.10.2022 на автошляху між селами Гать та Яноші Берегівського району керував автомобілем «Пежо 208» державний номерний знак [NUMBER] в темну пору доби без включеного ближнього світла фар та відповідно до постанови серії БАВ № 308941 на нього накладено штраф в сумі 510 грн. Не погоджуючись з протиправними діями відповідача, вищезазначена постанова була оскаржена до Літинського районного суду Вінницької області, де позов було задоволено, а зазначена постанова скасована. Вказав, що рішення Літинського районного суду набрало законної сили та підтверджує те, що дії відповідача були протиправними, а відтак, штраф накладено незаконно. Позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано моральної шкоди. Він є правником, суддею у відставці. На даний час займається адвокатською діяльністю та серед населення має статус та авторитет людини, яка неухильно дотримується діючого законодавства. Незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення штрафу завдало йому сильних душевних страждань та вплинуло на його авторитет як громадянина та адвоката. Внаслідок незаконно ухваленої відповідачем постанови йому довелось в судовому порядку доводити свою невинуватість, витрачати відповідний час на підготовку позовної заяви та відвідувати судову установу. Крім цього, при спілкуванні з працівниками судової установи він відчував сором як ніби особа, яка притягується до адміністративної відповідальності, що є принизливим для судді у відставці та адвоката та таким, що підриває його авторитет. Все це викликало в нього незаплановані витрати на сплату судового збору, душевні хвилювання, пов`язані з приниженням його честі та гідності. Оглядаючи відомості в Додатку «Дія» позивач теж виявив в ньому інформацію про те, що він є особою, яка не сплатила штраф за порушення Правил дорожнього руху Проте, в додатку «Дія» вказано, що ним 18.10.2022 на автошляху Велика Добронь-Мукачево порушено правила проїзду перехрестя (постанова БАВ №308941) та не сплачено штраф у сумі 1020 грн. Вказав, що такого факту взагалі не існує, а тому зазначена обставина його обурила ще більше та спричинила душевні хвилювання, емоційні переживання та страждання. Крім цього зазначив, загальновідомо те, що в країні відбулися реформи, в тому числі відбулася реформа правоохоронних органів. Реформовано систему МВС, внаслідок чого міліцію перейменовано в поліцію та відповідно повністю було змінено її структуру, повноваження, правила та порядок добору персоналу. Особовий склад поліції пройшов відповідні атестації. Його, як громадянина України, правника зазначене вселяло сподівання на те, що дійсно такий правоохоронний орган як поліція реформований та його працівники є грамотними та справедливими правоохоронцями, для яких найкращий показник - це чесність, повага до громадян, довіра народу України, а не адміністративний протокол чи постанова про притягнення особи до відповідальності, як це було до так званої реформи. Проте, захищаючи свої інтереси від протиправних дій відповідача та отримавши судове рішення, яким задоволено позовні вимоги, протиправна поведінка відповідач та повне спотворення інформації, викладеної в оскаржуваній постанові та в Додатку «Дія», підірвало в позивача віру в те, що дійсно поліція є органом, який неухильно дотримується вимог законів та є справедливим у своїй діяльності, що також викликає в нього занепокоєння, емоційну пригніченість, тривогу та моральні страждання. Ухвалою суду від 18.01.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 31.01.2023 представник відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Олексій В.В. подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ГУНП в Закарпатській області не визнає позовних вимог, заявлених позивачем в повному обсязі. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що доводи позивача з приводу того що підставою для відшкодування моральної шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення є необґрунтованими та нікчемними, оскільки позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і наявність моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до нього застосовано не було та з врахуванням цього, що скасування протоколу про адміністративне правопорушення свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження процесуальних рішень інспектора патрульної поліції та не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які потягли заподіяння позивачу моральної шкоди, а сам факт скасування протоколу інспектора поліції та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду, позивачем не наведено жодного обґрунтування факту завдання йому моральної шкоди - понесення душевних страждань, порушення його нормальних життєвих зв`язків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Сам факт скасування постанови інспектора поліції та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду. Вважає, що незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. На підставі вищенаведеного, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 10.02.2023 представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Закарпатській області за довіреністю Лешанич А.А. додав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом було неправильно визначено суб`єктний склад учасників справи. Вказав, що цій справі відповідачем повинна бути зазначена держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (як орган - заподіювач шкоди) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету), а не її територіальний орган - Головне управління казначейства. Окрім цього, зазначив, що Головне управління казначейства жодним чином не порушувало інтересів та охоронюваних законом прав позивача. Щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди зазначив, що доказів моральної шкоди, завданої діями Головного управління Національної поліції в Закарпатській області позивач до позову не додав, відповідно безпідставною є вимога щодо відшкодування моральної шкоди. Зазначив, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності органів державної влади не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскілки не є порушенням прав позивача. Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками поліції моральної шкоди. При цьому, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Позивач обмежився лише загальними посиланнями на дії відповідача та завдання йому моральної шкоди, не довівши належними, допустимими та достовірними доказами ні факту наявності такої шкоди ні впливу на його авторитет, на його думку, діями відповідача та можливим завданням такої шкоди. Відтак вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди є недоведеним та такими, що не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже не підлягають задоволенню. Також додав, що з позовних вимог не зрозуміло з якого саме відповідача позивач просити стягнути кошти, так як жодному із них кошти державного бюджету України не належать. 22.02.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на вимоги ст. 1176 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють ОРД, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», однак зазначені норми права на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюється та в позові, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач на вказані норми права не посилається. Окрім цього, в першому абзаці останньої сторінки відзиву відповідач зазначає, що судом скасовано протокол про адміністративне правопорушення, не розуміючи того, що законом не передбачено оскарження протоколу про адміністративне правопорушення та такого протоколу не існує, так як відповідач на місці ухвалив постанову. Відповідач також не зрозумів, що не просто справа про адміністративне правопорушення закрита, а скасована незаконна постанова відповідача про притягнення його до адміністративної відповідальності, наслідком чого стало незаконне накладення штрафу, що потягло за собою завдання моральної шкоди. Водночас відповідач в цьому ж абзаці зазначає, що права та інтереси позивача були поновлені судовим рішенням, чим визнає порушення моїх прав та інтересів. З вищенаведених підстав позивач вважає, що відзив на позовну заяву є безпредметним, а заперечення проти задоволення позову необґрунтованими. У судове засідання позивач не з`явився, про час та місце судового засідання був належним чином повідомлений. Через засоби поштового зв`язку подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив такі задовольнити. В судове засідання з`явився представник відповідача Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за довіреністю Олексій В.В., надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. В судове засідання з`явився представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби у Закарпатській області за довіреністю Лешанич А.А., надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, постановою поліцейського СРПП Берегівського РВП ГУНП в Закарпатській області Молнара Т.Й. серії БАВ №308941 від 18.10.2022 позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 15.11.2022 по справі № 137/1050/22 було скасовано постанову БАВ № 308941 від 18.10.2022 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Згідно із ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ст.56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Держава, відповідно до закону, відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч.3 ст.19 Закону України «Про Національну поліцію»). Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Окрім того, порядок відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади врегульовано спеціальною нормою, що міститься у ст.1174 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. За умовами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи даний позов, суд бере до уваги правовий висновок Верховного Суду висловлений у постанові від Великої Палати від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, згідно з яким ст.ст.1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Незгода позивача із прийнятою поліцейським постановою згідно із положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення, яку ним було оскаржене в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності свідчать про реалізацію позивачем передбаченого КАС України права на оскарження процесуальних рішень поліцейського та не є безумовним та безспірним доказом неправомірності процесуальних рішень, які потягла заподіяння позивачу моральної шкоди. Сам факт скасування постанови поліцейського та закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру, ураховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені рішенням суду. Наведеними рішеннями суду не установлено усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 312/262/18. Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги позивача є необґрунтованими. В пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Згідно із ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Враховуючи, що позивач звернувся з вказаним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області як до органу, що заподіяв шкоду та до Головного управління Державної казначейської служби України як територіального органу Державної казначейської служби України, суд вважає, що доводи представника відповідача про звернення з позовом до неналежного відповідача є необґрунтованими. Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 4 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»). Також Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, пп. 50-51 та 69, та «Walchli v. France», № 35787/03, п. 29). При цьому Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний же формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя. Отже, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 5 грудня 2018 року (справа №11-989заі18) згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист. Аналізуючи, передбачене ст.55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа указує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно із ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При розгляді даної справи судом не встановлено порушення, невизнання чи оспорення відповідачами прав позивача. Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку. З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, у матеріалах справи відсутні.

Outcome: dismissed