Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до корпорації «Житлобудінвест-1», приватного підприємства «Надія» про визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що між [PERSON] та корпорацією «Житлобудінвест-1» укладено 08.08.2011 договір № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1 договору № 15 [PERSON] замовляє у корпорації будівництво гаражу за адресою [ADDRESS] . Пунктом 2.1 договору визначається, що станом на дату укладення договору вартість гаража складає - 100000 (сто тисяч) гривень. Згідно пункту 2.2 договору пайовик оплачує вартість гаражу у сумі 100000 грн., у цьому випадку вартість є фіксованою і перегляду не підлягає. На виконання вимог договору внесена оплата, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру № 30 від 17.08.2011 внесена оплата у сумі 100000 (сто тисяч) гривень. Тобто замовником в особі [PERSON] виконано зобов`язання щодо оплати у повному обсязі. Згідно пункту 4.1 договору корпорація зобов`язується здійснити будівництво об`єкту, ввести його в експлуатації. Відповідно до п. 4.3 договору після завершення будівництва об`єкту і фінансування у повному обсязі пайовиком, передача гаража від корпорації до пайовика оформляється актом прийому-передачі. Представником позивача направлялись адвокатські запити до ДАБІ в Черкаській області та Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із проханням надати інформацію щодо здачу об`єкту в експлуатацію, проте такої інформації надано не було. Представником позивача також направлявся адвокатський запит від 23.02.2021 до корпорації «Житлобудінвест-1» із проханням надати інформацію про стан будівництва (готовність, здача в експлуатацію багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ) гаражу за адресою: [ADDRESS] та виконання корпорацією «Житлобудінвест-1» вимог договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011. Згідно відповіді на адвокатський запит від 04.03.2021 Корпорацією «Житлобудінвест-1» повідомило адвоката - представника [PERSON] лише про те, що приватному підприємству «Надія» згідно договору від 03.04.2015 надано частину функцій замовника та підрядника щодо проектування та надано забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] . 15.03.2021 представником позивача направлявся повторно запит із проханням: надати інформацію про стан виконання вимог договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011 корпорацією «Житлобудінвест-1» перед [PERSON] ; надати копію договору від 13.04.2015 чи інших документів що посвідчують передачу прав Корпорацією «Житлобудінвест-1» приватному підприємству «Надія» та надання ПП «Надія» забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ; надати інформацію про особу (юр. адресу, код ЄДРПОУ, найменування), що несе відповідальність та/або є правонаступником щодо виконання вимог договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011 перед [PERSON] . Станом на дату звернення до суду відповіді на адвокатський запит від корпорації «Житлобудінвест-1» не надійшло, запит вручено 05.04.2021. Таким чином, станом на дату звернення із позовом зобов`язання корпорацією «Житлобудінвест-1» та/або ПП «Надія» перед [PERSON] не виконано, а саме об`єкт нерухомості - гараж за адресою: [ADDRESS] не передано [PERSON] для оформлення права власності. Між позивачем та корпорацією «Житлобудінвест-1» укладено 08.08.2011 договір № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1 договору № 15 [PERSON] замовляє у корпорації будівництво гаражу за адресою [ADDRESS] ; станом на дату укладення договору вартість гаража складала - 100000 (сто тисяч) гривень. Відповідно до квитанції прибуткового касового ордеру № 30 від 17.08.2011 внесена оплата у сумі 100000 (сто тисяч) гривень. Згідно пунктів 4.1, 4.3 договору корпорація зобов`язується здійснити будівництво об`єкту, ввести його в експлуатацію та після завершення будівництва об`єкту і фінансування у повному обсязі пайовиком, передача гаража від корпорації до пайовика оформляється актом прийому-передачі. Позивач [PERSON] свої зобов`язання виконала у повному обсязі, а корпорація «Житлобудінвест-1» відповідно до пунктів 4.1, 4.3 договору повинна здійснити будівництво гаражу за адресою [ADDRESS] , передати гараж у власність [PERSON] . Позивача не було повідомлено про будь які зміни у договорі, чи будь яких інших умовах, також не було повідомлено про зміну замовника, виконавця, підрядника чи власника будівлі. Лише після направлення адвокатського запиту від 23.02.2021 до Корпорації «Житлобудінвест-1» із проханням надати інформацію про стан будівництва (готовність, здача в експлуатацію багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ) гаражу за адресою: [ADDRESS] та виконання корпорацією «Житлобудінвест-1» вимог Договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011. Було надано відповідь від 04.03.2021, що приватному підприємству «Надія» згідно договору від 03.04.2015 надано частину функцій замовника та підрядника щодо проектування та надано забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] . Проте, позивач користуючись правом на захист майнових прав скористався через адвоката правом на запит. 15.03.2021 представником позивача направлявся повторно запит із проханням: інформацію про стан виконання вимог договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011 корпорацією «Житлобудінвест-1» перед [PERSON] ; копію договору від 03.04.2015 чи інших документів що посвідчують передачу прав Корпорацією «Житлобудінвест-1» приватному підприємству «Надія» та надання ПП «Надія» забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ; інформацію про особу (юр. адресу, код ЄДРПОУ, найменування), що несе відповідальність та/або є правонаступником щодо виконання вимог договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011 перед [PERSON] . Проте, станом на дату звернення до суду відповіді на адвокатський запит від корпорації «Житлобудінвест-1» не надійшло, запит вручено 05.04.2021, а термін надання відповіді вийшов. Також було направлено запит до ПП «Надія», проте останнім вих. 13.07.2021 надано відповідь, що відповідно до договору від 03.04.2015 між Корпорацією «Житлобудінвест-1» та ПП «Надія» останнє уклало договори цесії з 18 фізичними особами, зазначених у переліку договору, серед яких [PERSON] відсутня, копію договору від 03.04.2015 надано не було [PERSON] . Таким чином, станом на дату звернення із позовом зобов`язання Корпорацією Житлобудінвест-1» та/або ПП «Надія» перед [PERSON] не виконано, а саме об`єкт нерухомості - гараж за адресою [ADDRESS] , не передано [PERSON] для оформлення права власності. Відповідачами у справи визначено корпорацією «Житлобудінвест-1» як особу якою за договором взято зобов`язання здійснити будівництво та передати у власність об`єкт нерухомості та/або ПП «Надія» як особу якій надано частину функцій замовника та підрядника щодо проектування та надано забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] (як дізнався позивач у відповіді Корпорації «Житлобудінвест-1» від 04.03.2021). Виходячи з вищевикладеного, вказується, про правомірне набуття [PERSON] майнового права на гараж як новоствореного майна, у зв`язку з належним виконанням нею умов договору, і це право підлягає захисту, оскільки відповідачі його не визнають, не виконують умови договору, захист порушеного майнового права [PERSON] повинно здійснюватися на загальних засадах цивільного законодавства. Відповідачі порушують права позивача на оплачений нею у повному обсязі гараж, внаслідок чого позивач не набула права власності на гараж у визначений строк. Позивач дотримувалася вимог законодавства та договору, які регламентують її поведінку, необхідну для отримання відповідних дій від відповідачів тобто, позивач може вважатись такою, що набула права «правомірного очікування». Тому позивачем вказується, що способом ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача є визнання майнового права на нерухоме майно: гаражу за адресою [ADDRESS] . Позивач звертається за захистом, порушених прав в межах строку позовної давності, оскільки корпорація «Житлобудінвест-1» повідомила [PERSON] листом від 04.03.2021 (лист отримано адвокатом 09.03.2021) про те, що приватному підприємству «Надія» згідно договору від 03.04.2015 надано частину функцій замовника та підрядника щодо проектування та надано забезпечення припинення інвестиційного договору на будівництво багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] . А в подальшому корпорація «Житлобудінвест-1» не надавала жодних відповідей та повідомлень, як і ПП «Надія» не визнають права позивача. Крім того, позивачем вчинялись активні дії та направлялись запити до ДАБІ в Черкаській області та Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із проханням надати інформацію щодо готовності та здачі об`єкту в експлуатацію, проте такої інформації надано не було. Предметом спору у цій справі є вимога про визнання права власності на нерухоме майно: гаражу за адресою [ADDRESS] (за умовами договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ). Просить визнати за [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) право власності на нерухоме майно: гараж за адресою [ADDRESS] (за умовами договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ). Стягнути Корпорації «Житлобудінвест-1» (код ЄДРПОУ 35675416) та приватного підприємства «Надія» (код ЄДРПОУ 21356758) судові витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. 19.01.2022 року адвокатом Подплєтьонним С.С., який діє в інтересах [PERSON] , подано заяву про зміну предмета позову, в якій просить визнати за [PERSON] майнові права на об`єкт інвестування гараж за адресою [ADDRESS] (за умовами договору від 08.08.2011 № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ). Стягнути з корпорації «Житлобудінвест-1» та приватного підприємства «Надія» судові витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу. 10.01.2023 року позивачем надано додаткові пояснення, в яких зазначено, що відповідно до п. 1.1 договору [PERSON] замовляє у корпорації будівництво гаражу за адресою [ADDRESS] . Пунктом 2.1 договору визначається, що станом на дату укладення договору вартість гаража складає - 100000 (сто тисяч) гривень. Згідно пункту 2.2 договору пайовик оплачує вартість гаражу у сумі 100000 грн., у цьому випадку вартість є фіксованою і перегляду не підлягає. На виконання вимог договору внесена оплата, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру від 17.08.2011 внесена оплата у сумі 100000 (сто тисяч) гривень. Тобто замовником в особі [PERSON] виконано зобов`язання щодо оплати у повному обсязі. Згідно пункту 4.1 договору корпорація зобов`язується здійснити будівництво об`єкту, ввести його в експлуатації. Тобто відповідно до вимог укладеного договору «Житлобудінвест-1» не передбачено право передачі прав на будівництво гаражу по [ADDRESS] . Крім того що корпорація «Житлобудінвест-1» не повідомила позивача про передачу будь-яких прав щодо будівництва гаражу ПП «Надія». Відповідно до п. 2.3 договору від 03.04.2015 між корпорацією «Житлобудінвест-1» та ПП «Надія»: «за умови припинення інвестиційного договору Сторона 2 зобов`язується укласти договори цесії із третіми особами, що були залучені Стороною 1 для дольової участі у будівництві шлях укладення договорів …. \~ \~ \~ \~кількість таких третіх осіб складає 18 …. (перелік третіх осіб є невід`ємним додатком до договору)». Проте відповідні обов`язки відповідачами перед [PERSON] не виконано. Відповідно до п. 3.1 договору від 03.04.2015 між корпорацією «Житлобудінвест-1» та ПП «Надія» у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Із сайту відповідача наявна інформація що об`єкт має бути зданий в експлуатацію, але на даний час відсутня інформація про здачу об`єкту будівництва в експлуатацію, оскільки такий об`єкт не здано в експлуатацію. Крім того, представники відповідача вводячи в оману сторони та з метою затягування процесу не надають інформацію про об`єкт будівництва, не відвідують судові засідання, будучи належним чином повідомленими. Представником позивача 16.11.2022 направлявся адвокатський запит із вимогою «надати інформацію чи здано в експлуатацію підземно-наземні гаражі по [ADDRESS] , які відповідно до Договору про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] від 08.08.2011, а саме: будівництво об`єкту нерухомості, мають бути передані [PERSON] у власність. А також надати інформацію про повну адресу (номер гаражу, вулицю, номер будинку) та реєстраційний номер об`єкту нерухомості». На час подачі даного пояснення, відповіді на адвокатський запит від 16.11.2022 - не отримано. Крім того, позивачем було додатково замовлено оцінку майна на основі наявних у позивача документів та відомостей. Вказана оцінка долучена до матеріалів справи У висновку зазначено ринкову вартість майна - 301396 грн. щодо можливості відповідачів врегулювати спір. Проте, станом на дату розгляду справи зобов`язання корпорацією «Житлобудінвест-1» та/або ПП «Надія» перед [PERSON] не виконано, а саме об`єкт нерухомості - гараж за адресою [ADDRESS] не передано [PERSON] для оформлення права власності, а відповідачами заперечується визнання майнових прав (інвестиційних) позивача на гараж за адресою [ADDRESS] , тому позовні вимоги, з урахуванням уточнення, просить задовольнити у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник корпорації «Житлобудінвест-1» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та просив суд відмовити з підстав зазначених у відзиві. Представником корпорації «Житлобудінвест-1» надано відзив, в якому зазначає, що позивач просить визнати за ним право власності на нерухоме майно - гараж за адресою [ADDRESS] (за умовами договору № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] ). Обґрунтовує позовні вимоги тим, що на виконання умов договору № 15 від 08.08.2011 року нею була внесена оплата у сумі 100000 грн. за вказану квартиру, що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордера № 30 від 17.08.2011 року. Однак, 03.04.2015 року між корпорацією «Житлобудінвест-1» та приватним підприємством «Надія» був укладений договір щодо передачі до ПП «Надія» земельної ділянки по [ADDRESS] , на якій здійснювалось будівництво підземних гаражів, в тому числі гаражу № [NUMBER] , який є предметом позову. За п. 2.3. вказаного договору ПП «Надія» зобов`язувалось укласти договори цесії з третіми особами, що були залучені корпорацією «Житлобудінвест-1» для дольової участі у будівництві шляхом укладення з ними договорів фінансування будівництва. Після закінчення будівництва гаражів ці особи мають право вимоги на новозбудований об`єкт, будівництво якого здійснювалось на виконання Інвестиційного договору. Вказані обставини були повідомлені листом від 14.04.2021 року у відповідь на адвокатський запит адвокату Рой О.В. в інтересах [PERSON] та надані відповідні копії підтверджуючих документів. З огляду на факт укладення договору від 03.04.2015 року дія та правовідносини по договору № 15 від 08.08.2011 року між Корпорацією «Житлобудінвест-1» та [PERSON] були припинені. Крім цього, вимога про визнання права власності на відповідний об`єкт нерухомого майна може бути заявлена тільки з моменту виникнення права власності на такий об`єкт. На сьогоднішній день вказаного об`єкту нерухомого майна не існує, оскільки він на цей момент не є збудованим, і, відповідно, не є об`єктом цивільних правовідносин. Щодо надання на вимогу суду документів, що містять інформацію про повну адресу підземно-надземних гаражів по [ADDRESS] та реєстраційний номер об`єкта нерухомості, інформацію про стан виконання договору № 15, а також документів, що можуть свідчити про продаж об`єкта нерухомості, повідомляє, що в зв`язку з укладенням договору від 03.04.2015 року між корпорацією «Житлобудінвест-1» та ПП «Надія», корпорація «Житлобудінвест-1» не здійснює функцій замовника/підрядника по зазначеному договору № 15, а тому зазначеними документами та інформацією не володіє. Представник ПП «Надія» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на той факт, що договору з позивачем не укладали, кошти не отримували. Заслухавши сторони, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного. За правилами\~статей 12,\~81\~ЦПК України\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 08.08.2011 року між [PERSON] та корпорацією «Житлобудінвест-1» укладено договір № 15 про дольову участь у будівництві багаторівневих підземно-наземних гаражів по [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.1 договору № 15 пайовик замовляє у корпорації будівництво та сплачує вартість, а корпорація будує та приймає кошти на будівництво гаража, що будується у [ADDRESS] . Пунктом 2.1 договору визначається, що сторони домовились, що станом на дату укладення договору вартість гаража складає - 100000 (сто тисяч) гривень. Згідно пункту 2.2 договору пайовик оплачує вартість гаражу у сумі 100000 грн., в строк до 01.01.2012 року, у цьому випадку вартість є фіксованою і перегляду не підлягає. На виконання вимог договору [PERSON] внесла оплату у розмірі 100000 грн., що підтверджується квитанцією прибуткового касового ордеру № 30 від 17.08.2011. Згідно пункту 4.1 договору корпорація зобов`язується здійснити будівництво об`єкту, ввести його в експлуатацію в 2012 році, при умові повного фінансування вказаного об`єкту усіма пайовиками. Відповідно до п. 4.3 договору після завершення будівництва об`єкту і фінансування його у повному обсязі пайовиком, передача гаража від корпорації до пайовика оформляється актом прийому-передачі. В судовому засіданні встановлено, що 03.04.2015 року між корпорацією «Житлобудінвест-1» та приватним підприємством «Надія» був укладений договір щодо передачі до ПП «Надія» земельної ділянки по [ADDRESS] , на якій здійснювалось будівництво підземних гаражів, в тому числі гаражу № [NUMBER] , який є предметом позову. За п. 2.3. вказаного договору ПП «Надія» зобов`язувалось укласти договори цесії з третіми особами, що були залучені корпорацією «Житлобудінвест-1» для дольової участі у будівництві шляхом укладення з ними договорів фінансування будівництва, та мають право вимоги майнових прав на одержання у власність частин об`єкту нерухомості (після закінчення об`єкту будівництвом), будівництво якого здійснювалось на виконання Інвестиційного договору. Корпорація «Житлобудінвест-1» стверджує та гарантує, що кількість третіх осіб складає 18. Пункт 2.3.1 передбачає, що у випадку виявлення осіб, які не увійшли до зазначеного переліку, ПП «Надія» вважається вільною від розгляду претензій та виконання будь-яких зобов`язань (вимог), що пред`являються такими особами. Вказані обставини були повідомлені листом від 14.04.2021 року у відповідь на адвокатський запит адвокату Рой О.В., який діє в інтересах [PERSON] та надані відповідні копії підтверджуючих документів. З огляду на факт укладення договору від 03.04.2015 року дія та правовідносини по договору № 15 від 08.08.2011 року між Корпорацією «Житлобудінвест-1» та [PERSON] були припинені. Договір цесії між ПП «Надія» та [PERSON] не укладався. ПП «Надія» були укладені договори цесії з третіми особами, кількість яких складає 18, однак з [PERSON] договір не був укладений. Як було з`ясовано в судовому засіданні на даний час багатоярусні підземно-надземні гаражі по [ADDRESS] здані в експлуатацію, власникам видані свідоцтва про право власності. Таким чином в судовому засіданні з`ясовано, що договір між [PERSON] та ПП «Надія» не укладався, а тому відсутні будь які зобов`язання. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним зі способів захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є визнання права. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (стаття 177 ЦК України). Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживчою річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Майнові права є неспоживною річчю і визнаються речовими правами. Майновими визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, необхідними й достатніми для засвідчення правомочності його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Аналогічні висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року (справа №520/4355/17). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої, сьомої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 18 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-ХІІ «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється. До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (стаття 14 цього Закону). За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Згідно з Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, чинним на час звернення до суду з цим позовом, державній реєстрації підлягало право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність /відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В даному випадку позивачем вибраний невірний спосіб захисту. Позовні вимоги про визнання майнових прав на об`єкт інвестування гараж за адресою [ADDRESS] не підлягають до задоволення, оскільки на даний час об`єкт зданий в експлуатацію. Крім того, як було з`ясовано в судовому засіданні, на даний час є власники гаражів за адресою [ADDRESS] , на які позивач просить визнати майнові права. Відповідно до ч. 1-3 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Під час розгляду даної справи представником позивача не заявлялося клопотання про залучення власника спірного гаража до справи, в якості співвідповідача. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed