Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач звернувся в листопаді 2022р. до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики від 10.02.2020р. та від 04.01.2021р. у сумі 8000 доларів США, 3% річних у сумі 446.15 доларів США, судових витрат. Позов обґрунтував тим, що 10.02.2020р. між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідач отримав у позивача кошти в сумі 3000 доларів США, які зобов`язувався повернути з відсотками до 20.05.2020р. У вказаному договорі позики відсотки за користування позикою визначені у твердій грошовій сумі, а саме 450 доларів, які на даний час сплачені відповідачем. 04.01.2021р. між ним та відповідачем було укладено ще один договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у нього кошти в сумі 5 000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.05.2021р. Неодноразово звертався до відповідача з усною вимогою про повернення коштів, погоджувався навіть на сплату боргу частинами, однак жодних дій по поверненню коштів відповідач не здійснив. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день та час слухання справи був повідомлений відповідно до вимог закону. Причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. Про судове засідання відповідач повідомлений також шляхом розміщення оголошення на сайті «Судова влада». З врахуванням вимог п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України за неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності учасника справи в заочному порядку за згодою позивача, та з врахуванням строків розгляду справи. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10.02.2020р., як доводила сторона між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 3000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 20.05.2020 р. а саме саму позику та відсотки за користування позикою визначені у твердій грошовій сумі в розмірі 3 450 доларів США, про що\~ відповідач оформив боргову розписку (а.с.35). 04.01.2021р., було укладено ще один договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 01.05.2021 р., про що\~ відповідач оформив боргову розписку (а.с.36). Факт надання коштів за договором позики підтверджується оригіналами розписки. За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На неодноразові усні вимоги позивача, як доводила сторона позивача та не спростовано матеріалами справи, відповідач кошти не повертає. Оскільки позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики оригінали розписки, що і доводила сторона позивача та не спростовано стороною відповідача, тому вимоги щодо стягнення коштів в сумі 8000 доларів США підлягають до задоволення. Що стосується вимоги про стягнення 3% річних, то слід зазначити наступне. Як вбачається з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. При обрахунку 3% річних за основу має братись прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. Таким чином, 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника, а тому при його обрахунку береться за основу прострочена сума, визначена у договорі та в іноземні валюті. Згідно розрахунку за період з 20.05.2020р. по 31.10.2022р. (895 днів) на неповернуту суму позики 3000 доларів США позивачем нараховано 220.53 доларів США та на суму 5000 доларів США за період з 01.05.2021р. по 31.10.2022р. (549 днів) відповідно 225,62 доларів США, а разом сума яку просить стягнути позивач з відповідача складає 446,15 доларів США, ці вимоги також підлягають до задоволення.\~ За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є повністю доведеними та обґрунтованими. Окрім того, з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір за подання позову у розмірі 3088,34грн. (а.с.5). Щодо вимоги про стягнення з відповідач витрат на правову допомогу у розмірі 7000грн., слід зазначити наступне. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, позивачем до матеріалів цивільної справи долучено копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 02 грудня 2022 року (а.с.26), копію угоди про надання правової допомоги №1/10-ф/22 від 26 жовтня 2022 року (а.с.75), акт від 02 березня 2023 року про обсяг наданої правової допомоги за договором №1/10-ф/22 від 26.10.2022р. (а.с.80) згідно якого загальна вартість наданих послуг складає 7000,00 грн., з яких 4000,00грн. розмір гонорару , визначений договором (п.3.1.) та 3000,00грн. участь адвоката у трьох засіданнях, квитанції №477909 на суму 1000,00грн., №477910 на суму 1000,00грн., №0009731 на суму 1000,00грн., №0009730 на суму 4000,00грн. (а.с.76-79). Враховуючи визначені ч.4-6 ст. 137 ЦПК України критерії, типовість справи, а також те що з трьох судових засідань (05.12.2022, 06.02.2023, 02.03.2023) відбулось два, а загальна їх тривалість склала 15хв., суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн., з яких гонорар 4000грн. та 1000грн. за судові засіфдання, оскільки саме такий розмір витрат на правничу допомогу, на думку суду, відповідає вищезазначеним критеріям. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.527,1046-1049 ЦК України,

Outcome: approved