Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про визначення частки у праві спільної сумісної власності. Свої вимоги мотивував тим, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 08 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Скрипченко А.Д., йому [PERSON] та [PERSON] належать на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . Право власності зареєстровано КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за реєстровим № 3895. Вказану квартиру вони з відповідачкою придбали перебуваючи у шлюбі за спільні кошти подружжя. Після придбання квартири вони збільшили її загальну площу до 68,8 кв.м. та житлову площу до 36,7 кв.м. за рахунок внутрішнього переобладнання без втручання у несучі конструкції (шляхом приєднання приміщень кладовок до кімнат), що не потребує дозвольної документації. 31 жовтня 2001 року вони з відповідачкою розірвали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Так як це було єдине житло, що належало їм на праві приватної власності і де було зареєстроване їхнє місце постійного проживання, вони продовжували проживати в даній квартирі. Згодом відповідачка стала їздити на тимчасові заробітки закордон, тому конфліктів з приводу користування квартирую в них не було. Проте, вже другий рік [PERSON] , коли приїжджає з заробітків виганяє його з квартири, кидається на нього з бійкою, змінює вхідний замок. На його вимогу пояснити такі дії, повідомила, що вважає його частку у квартирі мізерною, такою, що не відповідає навіть найменшій кімнаті, а тому він не має права там проживати. Не погоджуючись із такими діями він запропонував відповідачці визначити їхні частки у відповідності до законодавства у добровільному порядку шляхом укладення нотаріального посвідченого договору. Але укладати такий договір [PERSON] , не бажає. Його пропозицію повністю ігнорує, до нотаріуса для укладення договору не з`являється, що свідчить про наявність між ними спору з приводу визначення часток співвласників у праві спільної сумісної власності на квартиру. Спірна квартира була придбана за їхні спільні кошти, зокрема за грошове забезпечення, яке він отримував на службі у Дрогобицькій виправній колонії № 40, а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки дана квартира, яка знаходиться на другому поверсі багатоквартирного будинку, є річчю неподільною, його частка у відповідності до презумпції рівності часток спільного майна подружжя становить частки вказаної квартири. А тому просить суд у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., а також стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, просили суд задоволити його в повному обсязі, у зв`язку з обставинами викладеними у позовній заяві. Відповідачка у судове засідання не з`явилися повторно, судова повістка, що була скерована повернулась на адресу суду, у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов слід задоволити, виходячи з наступного. За час сумісного проживання у шлюбі, за спільні кошти подружжя сторони придбали згідно з договором купівлі-продажу від 08 квітня 1999 року квартиру за адресою: [ADDRESS] /арк. справи 5/. 31 жовтня 2001 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] /арк. справи 8/. Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4ст.65 СК України). Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи надані позивачем докази судом встановлено, що спірна квартира була набута за час перебування сторін у шлюбі, а відтак суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. З огляду на викладене вище, суд приходить до переконання, позов слід задовольнити. На підставі наведеного та

Outcome: approved