Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

25.11.2022 року шляхом формування документів в системі «Електронний суд» до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності, у якій позивач просить: визнати недійсним договір дарування квартири від 14.07.2020 року, за реєстровим №912, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю.; визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53121559 від 14.07.2020 року, прийняте приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю.; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , а також покласти на відповідачів понесені позивачем судові витрати. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2021 року у справі №755/5116/19, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2022 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення боргу за розпискою від 27.05.2017 року 1750000,00 грн., а також судові витрати і всього стягнуто 1798081,03 грн. 22.08.2022 року позивач отримав виконавчий лист та на підставі цього виконавчого листа приватним виконавцем 30.08.2022 року відкрите виконавче провадження №69744565. На теперішній час борг позивачу не повернутий ні у добровільному, ні у примусовому порядку. З часу відкриття ВП приватним виконавцем здійснюються дії з розшуку коштів та майна боржника, але у боржника відсутнє майно та грошові кошти на які можна звернути стягнення. Єдиним майном боржниці [PERSON] , на яке можна було звернути стягнення, була квартира [ADDRESS] , яка 14.07.2020 року була подарована боржником своїй рідній сестрі на підставі договору дарування. Разом з тим, відповідачу [PERSON] про наявність боргу було відомо ще з 2018 року, оскільки строк повернення позичених нею коштів за розпискою сплинув 31.12.2018 року, а провадження у справі №755/5116/19 було відкрите ухвалою суду від 16.04.2019 року. Отже, відповідачка [PERSON] подарувала своїй сестрі відповідачці [PERSON] єдине своє майно, за рахунок якого можна було погасити борг перед позивачем, і це відбулось через півтора роки існування боргу та майже через рік після відкриття провадження у справі №755/5116/19. У справі №755/5116/19 відповідачка [PERSON] та її представник брали активну участь, тож відповідачка достеменно знала не лише про факт наявності в неї боргу, а й про факт стягнення цього боргу в судовому порядку. Відповідачка [PERSON] здійснила дарування квартири своїй близькій родичці - рідній сестрі, достеменно знаючи про наявність боргу, наявність відкритого судового провадження, знаючи про те, що стягнення боргу може бути здійснене за рахунок вказаної квартири, оскільки інше майно відсутнє, відтак оскаржуваний договір був укладений з метою ухилення від звернення стягнення на нерухоме майно - подаровану квартиру. Посилаючись на положення ст.ст. 3, 13, 16, 203, 215, 216 ЦК України позивач зазначає, що оскільки відповідно до матеріалів ВП іншого майна, за рахунок якого можливе задоволення вимог стягувача у боржника немає, відповідно це є підставою для визнання недійсним договору дарування квартири. Оскаржуваний договір дарування квартири вчинений на шкоду кредитору (позивачу) і підлягає визнанню недійсним, як такий, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного судочинства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України). Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач також посилається на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.10.2022 року в справі №904/624/19, від 16.06.2021 року в справі №747/306/19, від 24.07.2019 року в справі №405/1820/17, від 05.07.2018 року в справі №922/2878/17, у постановах Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 року в справі №369/11268/16-ц, від 27.11.2018 року в справі №905/2260/17. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом i використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляться в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах i як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а i про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17, від 02 квітня 2020 року у справі №638/289/18, від 25 березня 2020 року у справі №285/1634/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі №299/396/17, від 09 серпня 2017 р. у справі №359/1654/15-ц. Позивач посилаючись на правові висновки вказані у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 23.06.2020 у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30.06.2020 у справі №922/3130/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19 вказує, що за змістом ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, з одночасним визиванням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Зміни у ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановили заборону на скасування та/або вилучення відомостей про речові права та фактично повністю змінили підхід до виконання судових рішень і обрання необхідних способів захисту, що стосуються державної реєстрації речових прав, у разі заявлення позовних вимог щодо визнання недійними документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, оскільки у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакція до 16.01.2020, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (без уточнення та розшифрування законодавцем даної норми положеннями щодо необхідності одночасного визнання, зміни чи припинення відповідних прав), наразі до поновлення порушеного права призводить саме ухвалення судового рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав та одночасне визнання/припинення/зміна за особою права власності на відповідне нерухоме майно. Аналогічна позиція викладена у Поставові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19. Так, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у вказаній поставові, станом на даний момент способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державку реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визиванням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Разом з тим, станом на даний момент такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому застосування такого способу судового захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити i гарантувати позивачу відновлення порушеного права. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів належать, в тому числі, визнання права, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав i свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцію та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцію. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так i на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відтак, для реального та ефективного захисту прав, позивач вважає, що при визнанні Договору дарування квартири недійсним, підлягає скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності на відчужену квартиру за відповідачем [PERSON] (дарувальником за договором, боржником у відносинах з позивачем), для надання можливості звернути стягнення на вказану квартиру для повернення боргу позивачу. Ухвалою суду від 02.12.2022 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 02.12.2022 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заява та доданими до неї документами, були направлені на зареєстровану у встановленому законом порядку адресу відповідачки [PERSON] , однак судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Оскільки суду не вдалось встановити зареєстровану в установленому законом порядку адресу місця проживання/перебування відповідачки [PERSON] , у відповідності до положень ч. 10 ст. 187 ЦПК України зазначена відповідачка повідомлялась про наявний на розгляді суду спір шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-парталі судової влади України. Крім того, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі, разом з копією позовної заява та доданими до неї документами, були направлені за місцем знаходження нерухомого майна [PERSON] згідно договору дарування квартири від 14.07.2020 року, однак судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Станом на час ухвалення у справі рішення суду відповідачі своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористались. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.07.2021 року у справі №755/5116/19, залишеним без мін постановою Київського апеляційного суду від 20.07.2022 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення боргу за розпискою датованою 27 травня 2017 року грошові кошти в сумі 1750000,00 гривень, інфляційні втрати в сумі 26250,00 гривен та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 12226,03 гривні, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9605,00 гривень, а всього на загальну суму 1798081 (один мільйон сімсот дев`яносто вісім тисяч вісімдесят одна) гривня 03 копійки (а.с. 30-39). 22.08.2022 року позивач отримав виконавчий лист у зазначеній вище справі (а.с. 40). Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Артемчуком Т.В. за виконавчим листом №755/5116/19 виданим Дніпровським районним судом м. Києва 22.08.2022 року відкрите виконавче провадження №68744565 від 30.08.2022 року (а.с. 41). Своїм листом №889 від 22.11.2022 року приватний виконавець Артемчук Т.В. повідомив представника стягувача про те, що: «В ході встановлення майнового стану боржника виявлено, що боржнику [PERSON] па праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16 березня 2002 року приватним нотаріусом КМНО Карабазовою Н.А. за реєстровим №601, зареєстрованого в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризацій та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 20 березня 2002 року, записано у реєстрову книгу № д. 1365-262 за реєстровим №2146. Разом з тим, зазначена квартира була відчужена нею 14.07.2020 року на підставі Договору дарування квартири від 14.07.2020, за реєстровим №912, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю., тобто після відкриття провадження у справі №755/5116/19 та закінчення підготовчого провадження. За таких обставин боржником [PERSON] було безоплатно відчужено на користь близької особи (сестри) майно, на яке можливо було звернути стягнення, та за рахунок цього повернути борг, який стягується у цьому виконавчому провадженні. З огляду на те, що на даний момент грошових коштів або іншого майна у [PERSON] не виявлено, повідомляю про ваше право оскаржити у судовому порядку вказаний договір дарування квартири як фраудаторний з метою захисту прав кредитора (стягувача) та реального стягнення суми богу за рахунок вказаного відчуженого майна (з.б.а.сю 45). В матеріалах справи наявна копія оскаржуваного договору дарування квартири від 14.07.2020 року №912, за яким [PERSON] (як дарувальник) передала, а [PERSON] (як обдарована) прийняла у дар квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Дар оцінено сторонами в сумі 200000,00 грн. (а.с. 44). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.11.2022 року, 14.07.2020 року проведено державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 14.07.2020 року №912, посвідченому ПН КМНО Кирилюк О.Ю. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53121559 від 14.07.2020 18:16:35, приватний нотаріус Кирилюк Олена Юріївна, Київській міський нотаріальний округ, м. Київ (а.с. 42). Відповідно до положень ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів (ст. 6 ЦК України). Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав і згідно її положень цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Договір укладений боржником з метою уникнення обов`язку виконання зобов`язання перед кредитором підлягає визнанню недійсним за зверненням такого кредитора з урахуванням загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України) і меж здійснення цивільних прав щодо необхідності утримуватись від дій, які порушують права інших осіб і недопустимості зловживання правом. У відповідній категорії справ, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17). Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося. Ураховуючи положення ст. 202 ЦК України, правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета. Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору. Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають. Як зазначалося вище, стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення. Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки. За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом. Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було. Семантичне тлумачення терміну "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин. Відтак, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини. У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом. Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)". Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц). Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора. Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою передачі права власності на належне боржнику майно для уникнення звернення на нього стягнення під час примусового виконання рішення про стягнення боргу). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку. Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження у судовій справі, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною (така правова позиція викладена у постанові Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19). У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності [PERSON] на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення [PERSON] перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц зроблено висновок, що згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ майна спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року в справі №369/11268/16-ц вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У своїй постанові від 16.06.2021 року в справі №747/306/19 Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач, який відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору купівлі-продажу після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами, оскільки вчинив оспорюваний договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Висновки судів про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна не порушує прав позивача і в момент його укладення жодних обмежень щодо його відчуження не існувало є необґрунтованими, оскільки перехід права власності на вказаний будинок через вісім днів після відкриття провадження у справі про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики свідчить про мету приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів на підставі укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, свідчить про недійсність правочину та порушує права позивача як позикодавця. З метою реального захисту та відновлення порушених прав та охоронюваних законом інтересів позивача, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає за необхідне скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, оскільки оспорюваний договір не створив жодних юридичних наслідків. У постанові від 24.07.2019 року в справі №405/1820/17 Верховний Суд зазначив, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. У справі, що розглядається, предметом спірного договору є дарування боржником належної йому нерухомості за наявності, невиконаних боржником зобов`язань з повернення боргу. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] безоплатно, на підставі договору дарування, відчужила належну їй квартиру і таке відчуження відбулось після відкриття провадження у справі про стягнення з неї боргу із заявленою позивачем до стягнення сумою в розмірі 2296878 грн. 06 коп.В подальшому такий позов був задоволений частково. При цьому, станом на час здійснення відчуження, провадження у справі не лише було відкрите, а й [PERSON] достеменно знала про наявність такої справи, адже за даними Єдиного державного реєстру судових рішень вона була присутня в судовому засіданні 06.08.2019 року де заявила клопотання про призначення судової експертизи, яке було задоволене ухвалою суду від 06.08.2019 року. Поряд із цим, квартира була відчужена 14.07.2020 року. На фраудаторність правочину з безоплатного відчуження вказаного майна вказує і той факт, що згідно рішень судів борг [PERSON] є дуже великим, а згідно листа приватного виконавця, після здійснення боржницею відчуження нерухомості, грошових коштів або іншого майна не виявлено. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що передавши право власності на квартиру [PERSON] , місце проживання [PERSON] залишається зареєстрованим у цій квартирі (з 26.03.2002 року по теперішній час) (а.с. 53), і зміст договору дарування такої умови зі збереження права реєстрації та користування квартирою [PERSON] не передбачає. При цьому, [PERSON] набувши у власність квартиру зареєстрованою у ній не значиться, а зі змісту спірного договору вбачається, що вона зареєстрована на тимчасово окупованій території України (а.с. 54). Встановлені судом обставини справи на переконання суду свідчать про те, що вчинений договір дарування квартири від 14.07.2020 року спрямований не на настання реальних правових наслідків, що передбачені договором дарування, а на ухилення від виконання за рахунок цього майна рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором позики, що вказує на наявність ознак фіктивності цього правочину та є підставою для визнання договору недійсним з огляду на положення ст. 234 ЦК України. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Разом з тим, частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки суд дійшов висновку про визнання недійсним оспорюваного договору дарування, який згідно вказаних вище вимог закону є недійсним з моменту його вчинення, відтак рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53121559 від 14.07.2020 18:16:35, прийняте приватним нотаріусом КМНО Кирилюк О.Ю. є незаконним і підлягає скасуванню, як таке, що прийняте на підставі недійсного правочину. Частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Поряд із цим, у своїй позовній заяві позивач посилається на недіючу на теперішній час редакцію ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка передбачала необхідність одночасного прийняття рішення про визнання, зміну чи припинення судовим рішенням речових прав і їх обтяжень. Разом з тим, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наведена судом у редакції Закону України №2255-IX від 12.05.2022, і з її змісту вбачається відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнавання за відповідачкою [PERSON] права власності на кв. [ADDRESS] , оскільки визнання недійсним договору дарування та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав призводить до повернення речових прав у стан, що існував до відповідної державної реєстрації у позасудовому порядку, відтак вимоги позивача про визнання за відповідачкою [PERSON] права власності на квартиру не є вірним способом захисту і в цій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial