Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

03.02.2023 до Дарницького районного суду м. Києва від адвоката Журавель Валентини Іванівни в інтересах [PERSON] надійшла заява про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території, у якій представник заявника просить суд встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , яка настала [INFO] у м. Донецьк. Заява обґрунтована наступним. Заявник є сином [PERSON] , який помер на тимчасово окупованій території [INFO] , внаслідок чого родичі померлого не можуть звернутись для реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть, оскільки вся територія м. Донецька є тимчасово окупованою. Факт смерті [PERSON] підтверджується, на думку позивача, фотокопією з Книги реєстрації поховань м. Донецька, а також фотографією з місця поховання. Заявник та його представник в судове засідання не з`явилися, від представника заявника надійшла заява з проханням проводити судове засідання за її відсутності. Представник заінтересованої особи Дарницький районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явився, направив заяву з проханням проводити розгляд справи за відсутності Представника. Суд розглянув справу без участі учасників судового процесу на підставі наявних у суду матеріалів, що відповідає положенням ч. 3 ст.211 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК). Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали, додані до заяви, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України. На підтвердження факту родинних відносин заявником надано копію свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 21.01.2023 року, актовий запис №1286, де в графі батько вказано « [PERSON] ». Таким чином, судом встановлено, що заявник є сином [PERSON] . Відповідно до п.п.8, 9 ч.1 статті 315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; а також смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. В п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Доказами на підтвердження факту смерті є: медичні документи про смерть, письмова відмова органів державної реєстрації актів цивільного, неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт тощо. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ theRepublicofMoldovaandRussia", "IlascuandOthers v. MoldovaandRussia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Заявник вказує, що факт смерті [PERSON] підтверджується фотокопією з Книги реєстрації поховань м. Донецька, яка за формовою відповідає Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян, затвердженої Порядком утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 №193, а також фотографією з місця поховання. Питання щодо оцінки доказів має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Крім того, докази мають бути достовірними, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України), а також достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України). Суд не приймає фотокопію з Книги реєстрації поховань м. Донецька та фотографію з місця поховання як допустимі та достовірні докази, на підставі яких можна дійти висновку, що [PERSON] помер у м. Донецьку [INFO], оскільки вказані докази не є беззаперечними та такими, що безсумнівно підтверджують факт смерті особи у конкретному місці та в конкретний час. З фотокопії з Книги реєстрації поховань м. Донецька судом не встановлено, що вона за формовою відповідає Книзі реєстрації поховань та перепоховань померлих громадян, затвердженої Порядком утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого Наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 №193, зразок якої надано представником заявника. Фотокопія з місця поховання не є достатнім доказом для встановлення факту смерті. Будь-яких інших доказів на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником не надано. Таким чином, у суду відсутні підстави встановити факт смерті особи, оскільки те, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин не підтверджується доказами. З урахуванням вище викладено, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed