Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~06 березня 2023 року представник заявника [PERSON] адвокат Спас Юлія Олександрівна звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису. \~ \~ \~ \~Вимоги заяви обґрунтовано тим, що 18 червня 1999 року між заявницею та [PERSON] було укладено шлюб Рожищенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Волинської області, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.06.2020 року розірвано. Однак сторони і далі продовжують спільно проживати, оскільки квартира, в якій вони проживають належить їм обом на праві приватної власності. У шлюбі у сторін народилися спільні діти: донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Причиною розлучення стали конфлікти, які згодом переросли у вчиненні останнім домашнього насильства щодо заявниці та їхніх спільних дітей. Вказує, що [PERSON] часто влаштовував бійки, неодноразово бив та піднімав руку на заявницю та дітей. І навіть після розлучення останній продовжує вчиняти домашнє насильство, яке вже має систематичний характер. Крім цього, відносно [PERSON] неодноразово були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника від 02.08.2022 року серії АА № 166791 терміном на 10 діб за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП. Це не перший заборонний припис стосовно нього, адже 18.07.2022 року працівниками поліції було теж винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] на 10 діб. Ці приписи кривдник неодноразово порушував та не виконував. Разом з тим, [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та до нього були застовані такі заходи як: адміністративний арешт та штраф. Також, відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.09.2020 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 161/14254/20). Також відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.05.2021 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 161/7697/21). Крім цього, відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.09.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 161/10790/22). Також постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.10.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 161/13672/22) та постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.08.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (справа № 161/13672/22). З огляду на дані обставини щодо наявності психологічного, фізичного насильства, що чинить [PERSON] відносно заявниці, а також наміри останнього, що виражаються у погрозах, побоях, переслідуваннях, психологічного тиску, зважаючи на систематичний характер вчинення останнім домашнього насильства, враховуючи, що він перебуває на спеціальному обліку як «кривдник», заявниця , як жертва домашнього насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». На переконання заявника, вищевказані обставини свідчать про систематичне вчинення [PERSON] домашнього насильства, позитивної динаміки змін в його поведінці немає, що зумовлює необхідність звернення до суду з метою отримання обмежувального припису стосовно кривдника [PERSON] . \~ \~ \~ \~На підставі наведеного заявник просить видати обмежувальний припис [PERSON] на строк 6 (шість) місяців з заборонами щодо: - наближення на 10 м до [PERSON] за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] та за будь яким місцем її перебування. - особисто і через третіх осіб переслідувати [PERSON] та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - ведення листування, телефонних переговорів з або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою судді від 06 березня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання. Заявник [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви підтримала, суду пояснила, що [PERSON] систематично вчиняє відносно неї насильство фізичного та психологічного характеру, а саме: переслідує її, ображає, вчиняє сварки, проявляє агресію та застосовує до неї фізичне насильство. Нерідко свідком його агресії стає їхня неповнолітня дитина. Заявник просить видати обмежувальний припис відносно [PERSON] оскільки жодні інші заходи не допоможуть їй захистись від кривдника. Представник заявника [PERSON] вимоги заяви підтримала з підстав, які зазначені в заяві, яку просить задовольнити в повному обсязі. Додатково суду пояснила, що заявник залякана кривдником, постійно відчуває страх за себе та дитину, її психологічний стан пригнічений. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні вимоги заяви про видачу обмежувального припису заперечив, вказував, що не вчиняє відносно заявниці [PERSON] фізичного насильства, а лише інколи між ними виникають конфлікти на побутовому рівні. Просив відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі, та не видавати відносно нього обмежувальний припис. Заслухавши заявника, представника заявника,заінтересовану особу, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява про видачу обмежувального припису підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником -у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі№ 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) та від 20 травня 2020 року у справі № 673/1607/19 (провадження № 61-1432св20) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням,й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Суд встановив, що заявник [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18 червня 1999 року. В шлюбі в них народились діти: донька [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 червня 2020 року шлюб між ними розірвано (а. с.6,7,9,10). Суд встановив, що відносно [PERSON] були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника від 02.08.2022 року серії АА № 166791 терміном на 10 діб та винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника [PERSON] від 18.07.2022 року № 166756 терміном на 10 діб (а.с. 13,14). Частиною 3\~ст. 6 закону України «Про доступ до судових рішень»\~передбачено, що текст опублікованого у реєстрі судового рішення може використовуватися судом. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 вересня 2020 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та піддано його адміністративному стягненню у виді штрафу. Ухвалюючи таке рішення, суд встановив, що 16.08.2020 року, близько 00.00 годин [PERSON] , перебуваючи за місцем проживання в [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , а саме висловлювався на її адресу нецензурною лайкою (а. с. 16,17). Також, відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.05.2021 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту строком на 5 діб. Ухвалюючи таке рішення, суд встановив, що 19.04.2021 року близько 19 год. 30 хв. гр. [PERSON] , перебуваючи за місцем проживання з явними ознаками алкогольного сп`яніння, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої дружини [PERSON] , а саме, вчинив сварку, ображав нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою, чим завдав шкоду її психологічному здоров`ю. Дії вчинені повторно протягом року (а.с. 18,19). Відповідно до постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.09.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу.Зі змісту постанови вбачається, що [PERSON] , 07.08.2022 року, о 14.36 год., перебуваючи за місцем свого проживання, що за адресою: [ADDRESS] вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно дружини [PERSON] , а саме: фізичне насильство, що не завдало фізичного болю, не спричинило тілесних ушкоджень, чим спричинив шкоду психічному та фізичному здоров`ю потерпілої (а.с.20,21). Також постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.10.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Згідно постанови, 25.09.2022 року близько 17:28, [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї колишньої дружини [PERSON] , а саме: кричав на неї, ображав, словесно погрожував, поводив себе агресивно, на зауваження не реагував (а.с.22,23). Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.08.2022 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зі змісту постанови вбачається, що 18.07.2022 року близько 23:00 год гр. [PERSON] , перебуваючи з явними ознаками алкогольного спяніння, за місцем свого проживання вчинив домашнє насильство відносно гр. [PERSON] , яке полягало у словесних погрозах і образах, наносив удари, штовхав, чим заподіяв останній емоційних і фізичних страждань (а.с.24,25). З пояснень заявниці суд встановив, що [PERSON] окрім насильства психологічного характеру неодноразово застосовував до неї фізичне насильство. Наведене дає підстави для висновку, що [PERSON] вчиняє відносно [PERSON] домашнє насильство психологічного та фізичного характеру. Оцінюючи ризики продовження у майбутньому домашнього насильства [PERSON] відносно заявниці суд враховує неодноразові факти притягнення його до адміністративної відповідальності саме за вчинення домашнього насильства. Допитана в якості свідка [PERSON] донька заявниці та заінтересованої особи, підтвердила факт образ, погроз у бік матері [PERSON] . Вказувала, що батько систематично ображає матір, шарпає, може кинути в неї речі, кричить та ображає нецензурною лайкою. Суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків) дійшов висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Статтею 21 Закону України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства. Частинами 2, 3, 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Згідно ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та проти дію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. За таких обставин, суд дійшов висновку, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство щодо [PERSON] , тому для забезпечення дієвого та ефективного захисту постраждалої особи до кривдника слід застосувати обмежувальний припис. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved