Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Позивач в особі свого представника - адвоката Глазкова Є.С. звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «Український професійний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договорів укладеними та визнання наявним права. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 травня 2007 року між ВАТ «Український професійний банк», правонаступником якого є ПАТ «Український професійний банк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 321, відповідно до умов якого [PERSON] наданий кредит з лімітом заборгованості у розмірі 96 000,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5 % річних та 29 % річних - у разі порушення строків повернення кредиту, із кінцевим терміном повернення кредиту -10 квітня 2017 року. 07 травня 2007 року між ВАТ «Український професійний банк» та [PERSON] , [PERSON] укладений договір поруки № 321-1, яким передбачено, що у разі повного чи часткового невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 321, ВАТ «Український професійний банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя. 07 травня 2007 року між ВАТ «Український професійний банк» та [PERSON] укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекою забезпечується виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 321. Передано в іпотеку нерухоме майно. Відповідно до Постанови Правління НБУ від 28.08.2015 року №562 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Український Професійний Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.08.2015 року №158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноваження ліквідатора банку». В період дії процедури ліквідації, а саме - 08.08.2017 відбулись електронні торги (англійський аукціон), з продажу активів, що обліковується на балансі ПАТ «Український Професійний Банк», за номером лоту: Q80834b8705. Переможцем вказаних торгів став ПОЗИВАЧ, що підтверджується протоколом електронних торгів №UА-ЕА-2017-07-28-000043-b від 08.08.2017 р. 05.09.2017 позивач здійснив повний розрахунок згідно згаданого протоколу перерахувавши кошти у козмірі 243 100 грн. на рахунок ПАТ «Український професійний Банк». 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] укладений договір № 24 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 321 договором поруки. Крім того, 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний Банк» та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки Умовами зазначених договорів визначено, що [PERSON] , як новому кредитору, передано право вимоги до [PERSON] та [PERSON] у розмірі 98 179,19 доларів США та право вимоги на предмет іпотеки. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недійсними договорів, укладених за результатами торгів. При цьому торги та їх результати [PERSON] не оскаржувала. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі від 27 серпня 2020 №1593 відкликано повноваження ліквідатора ПУБЛІЧНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК» (далі «УПБ»), делеговані Грошовій Світлані Василівні рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.07.2019 року №1640 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора. 04.03.2021 року позивач направив на адресу ФГВФО лист з вимогою про укладення договорів. ФГВФО направило на адресу позивача відповідь вих.. №49-036-4925/21 від 06.04.21, якою було відмовлено позивачу в укладенні договорів. Додатково ФГВФО листом вих.. №49-036-15881/21 від 18.11.2021 повідомив, що ПАТ «УПБ» на момент надання відповіді не є кредитором за кредитним договором №321 від 07.05.2007, оскільки права вимоги за цим договором були відступлені на користь [PERSON] на відкритих торгах. У зв`язку з цим позивач вважає, що відповідачі ухиляються від установлених правовідносин із переможцем торгів, шляхом підписання відповідних договорів, що в свою чергу змусило позивача звернутися до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 09.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою судді, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 07.09.2022 року, закрито підготовче провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні. Позивач у судовому засіданні заявлені вимоги позовної заяви підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та доданих до матеріалів справи письмових пояснень. Представник ПАТ «УПБ» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений належним чином, про що свідчать матеріали справи. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у судове засідання 02.03.2023 не з`явився, про розгляд справи сповіщений судом належним чином, 26.07.2022 представником подано відзив на позовну заяву, 19.01.2023 в судовому засіданні представник зазначив, що вони не є належним відповідачем по справі, оскільки Фонд не був стороною укладання вказаних договорів, так як не є кредитором за відступленими кредитним договором та договорами забезпечення, та не несе відповідальності за зобов`язаннями неплатоспроможного банку, які були укладені в межах його господарської діяльності. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши та оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2007 року між ВАТ «Український професійний банк»), правонаступником якого є ГІАТ «Український професійний банк», та [PERSON] укладений кредитний договір № 321, відповідно до умов якого [PERSON] наданий кредит з лімітом заборгованості у розмірі 96 000,00 доларів США на споживчі цілі зі сплатою за користування кредитом 14,5 % річних та 29 % річних - у разі порушення строків повернення кредиту, із кінцевим терміном повернення кредиту -10 квітня 2017 року (а.с.10, 11-12). 07 травня 2007 року між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] укладений договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекою забезпечується виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 321. Передано в іпотеку нерухоме майно. (а.с. 19-20) 07 травня 2007 року між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] , [PERSON] укладений договір поруки № 321-1, яким передбачено, що у разі повного чи часткового невиконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 321, ПАТ «Український професійний банк» має право задовольнити свої вимоги за рахунок поручителя. (а.с. 22) Крім того, 06 вересня 2017 року між ПАТ «Український професійний Банк» [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки Умовами зазначених договорів визначено, що [PERSON] , як новому кредитору, передано право вимоги до [PERSON] та [PERSON] у розмірі 98 179,19 доларів США та право вимоги на предмет іпотеки. [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання недідоговорів, укладених за результатами торгів. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі від 27 серпня 2020 №1593 відкликано повноваження ліквідатора ПУБЛІЧНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКИЙ ПРОФЕСІЙНИЙ БАНК», делеговані Грошовій Світлані Василівні рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.07.2019 року №1640 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора. 04.03.2021 року позивач направив на адресу ФГВФО лист з вимогою про укладення договорів. (а.с. 43) 06.04.2021 року, ФГВФО направило на адресу позивача відповідь вих.. №49-036-4925/21, якою було відмовлено позивачу в укладенні договорів. Додатково ФГВФО листом вих.. №49-036-15881/21 від 18.11.2021 повідомив, що ПАТ «УПБ» на момент надання відповіді не є кредитором за кредитним договором №321 від 07.05.2007, оскільки права вимоги за цим договором були відступлені на користь [PERSON] на відкритих торгах. (а.с. 44-45) Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.12.2020 р. касаційну скаргу [PERSON] було задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення яким позов [PERSON] до [PERSON] , Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», третя особа - [PERSON] , про визнання недійсними договору задоволено, визнано договір відступлення права вимоги від 06 вересня 2017 року укладений між ПАТ «Український професійний банк» та [PERSON] , недійсним, і договір відступлення права вимоги від 06 вересня 2017 року № 24-1, укладений між «Український професійний Банк» та [PERSON] , недійсним (а.с. 33-42). Як вбачається з вказаної постанови від 23.12.2020 року, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У частині першій статті 513 ЦК України вказано, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Положення частини першої статті 1083 ЦК України регулюють питання наступного відступлення права грошової вимоги після укладення договору факторингу. Так, наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлено договором факторингу (частина перша статті 1083 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Зі статей 1077 та 1079 ЦК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що договір факторингу зачіпає інтереси трьох сторін: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактора, яким може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, та боржника, тобто набувача послуг чи товарів за первинним договором. Фінансова установа - це юридична особа, яка згідно із законом надає одну або декілька фінансових послуг і внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 того ж Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг належить до фінансових послуг (пункт 11 частини першої статті 4 Закону). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг є фінансовою послугою вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказана норма передбачає правило за яким фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання. Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини перша та друга статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Аналіз наведених норм свідчить про те, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України). Іншими словами наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України), а не шляхом укладення договору про відступлення права вимоги з фізичною особою. Таким чином, судом було встановлено, що укладення договору відбулось з порушенням вимог ст.ст.203, 215 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно вимог ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 129 Конституції України розгляд і вирішення справ в судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Враховуючи, що позивач просить суд визнати укладеним договір, який за своєю суттю є аналогічним договором, що був визнаний недійсним згідно з Постановою ВС від 23.12.2020 року, суд приходить до висновку, що в даному випадку визнання даного договору укладеним не є правомірним та суперечить вимогам цивільного законодавства України, а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню відповідачами понесені позивачем судові витрати у зв`язку з відмовою судом в задоволенні його позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed