Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

03 березня 2023 року заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просила встановити факт смерті громадянки України [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] в селі Фомівка Сватівського району Луганської області у віці 78 років. В обґрунтування вимог зазначає, що [INFO] в селі Фомівка Сватівського району Луганської області померла її мати [PERSON] , [INFO] від генералізованого атеросклерозу судин. В зв`язку з тим, що мати померла на тимчасово окупованій території України, нею було отримано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 20.01.2023 року, видане органом, що знаходиться на території, непідконтрольній державній владі України. 01.03.2023 року вона звернулась до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з питання отримання свідоцтва про смерть її матері, однак їй було відмовлено у проведені реєстрації та видачі свідоцтва про смерть, оскільки нею на підтвердження смерті матері були подані документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення зазначеного факту для неї має юридичне значення, оскільки вона отримає можливість зареєструвати смерть матері відповідно до норм діючого законодавства України та отримати відповідне свідоцтво про смерть. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2023 року зазначена цивільна справа передана в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кудрявцевої Т.О. Ухвалою судді від 03.03.2023 року відкрито провадження у справі з призначенням судового засідання. Заявниця у судове засідання не з`явилася, в поданій до суду заяві вимоги підтримала та просила справу розглядати без її участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув цивільну справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису. Вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За правилами п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 317 ЦПК України з заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. У відповідності до положень ч.2 ст.319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для про ведення державної реєстрації смерті є рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Відповідно до п. 13 постанови № 5 Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи [INFO] в селі Фомівка Сватівського району Луганської області померла [PERSON] , [INFO] , яка була матір`ю заявниці у справі [PERSON] . Родинні відносини заявника [PERSON] з [PERSON] , яка є її матір`ю, підтверджуються копією свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого 18.03.1969 року, актовий запис №18 від 18.03.1969 року, де в графі «батько» зазначений [PERSON] , а в графі «мати» - [PERSON] , та копією свідоцтва про укладання шлюбу заявниці серії [NUMBER] , що підтверджує зміну прізвища заявниці з [PERSON] на [PERSON] . В зв`язку з тим, що мати заявниці померла на тимчасово окупованій території України, нею було отримано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом запису актів цивільного стану Новоайдарського районного управління юстиції Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки 20.01.2023 року, тобто органом, що знаходиться на території, непідконтрольній державній владі України. Згідно із копії Лікарського свідоцтва про смерть №192, виданого 30.12.2022 року Сватівською центральною районною багатопрофільною лікарнею Луганської народної республіки, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у селі Фомівка Сватівського району Луганської області. Відповідно до довідки про причину смерті (до форми №106/у №192) від 30.12.2022 року, виданої Сватівською центральною районною багатопрофільною лікарнею Луганської народної республіки, причиною смерті [PERSON] є генералізований атеросклероз судин. 01.03.2023 року [PERSON] звернулась до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з питання отримання свідоцтва про смерть її матері [PERSON] . Листом від 01.03.2023 року за вих.№350/3136-31 Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовив [PERSON] у проведені державної реєстрації смерті, оскільки надані заявницею документи не відповідають Правилам державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/2 (у редакції Наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 №3307/5), зі змінами та п.6 гл.5 розділу ІІІ вищезазначених Правил. На підтвердження смерті [PERSON] заявником надано фотокартку місця її поховання, де встановлено хрест з табличкою з написом « [PERSON] [NUMBER] » (російською мовою). Оскільки повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України розпочалася 24 лютого 2022 року, наразі чинним законодавством України не встановлений порядок розгляду та набрання законної сили рішенням у справах про встановлення факту смерті на території, де ведуться бойові дії, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону, та звернутись до положень ЦПК України в частинні вирішення питань про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України Відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасового окупованих територій України від 01.07.2022 року № 143, оновлено перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 29 червня 2022 року, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року №75, зареєстрованим у Міністерстві Юстиції України 01 липня 2022 року за № 725/38061, Сватівська міська територіальна громада входить до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, або тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Вказана обставина позбавляє заявника можливості зареєструвати факт смерті матері [PERSON] у встановленому чинним законодавством України порядку. Відповідно до ст. З, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996, параграф 45), ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016, §142). Таким чином, названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що при розгляді справи знайшов підтвердження той факт, що [PERSON] , [INFO] , громадянка України, уродженка с. Катеринопіль, Черкаської області, померла [INFO] в селі Фомівка Сватівського району Луганської області, тому заява підлягає задоволенню. Встановлення факту смерті для заявника має юридичне значення і необхідно для реєстрації смерті матері відповідно до норм діючого законодавства щодо реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть на бланку, виготовленому за єдиним зразком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2010 № 1025 «Про затвердження зразків актових записів цивільного стану та зразків бланків свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану». На підставі викладеного,

Outcome: approved