Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

21.02.2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 03.10.2015 року Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), запис акту №186, та визначити місце проживання дітей: сина [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; сина [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачкою не склалося, в зв`язку з різними поглядами на життя, розбіжністю в характерах. Одруження з відповідачкою виявилося невдалим, шлюбні відношення між ними припинені, після чергової сварки, за місяць до народження другої дитини, дружина [PERSON] забрала старшого сина та перейшла проживати в будинок своїх батьків: [ADDRESS] та з того часу вони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Він намагався дійти примирення з дружиною, вживав для цього різні заходи, однак дружина категорична. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в їх сім`ї, вона не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги як передбачено вимогами ст.55 Сімейного кодексу України. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено. За його глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у нього, так й у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. На даний час вони з відповідачкою проживають окремо, спільного господарство не ведуть, він прийшов до висновку про неможливість збереження шлюбу та необхідності його розірвання. Позивач зазначає, що їх старшому сину [PERSON] 6,5 років, він не може ще висловити думку щодо своєї прихильності до батьків та місця його проживання, але він народився в будинку його батьків, де вони проживали з дружиною: [ADDRESS] . Для нього була облаштована окрема кімната, спортивний майданчик, усі його іграшки залишились в цьому будинку, є всі необхідні умови для виховання і утримання дитини. Він має транспортний засіб, на якому доставляє сина [PERSON] на навчання та забирає ввечері. Займається його фізичною підготовкою, достатньо часу витрачає на його навчання, і спроможний і надалі займатися сином, у нього з сином [PERSON] психологічний контакт, прив`язаність один до одного. З огляду на досвід, який є в суспільстві, проживання дитини чоловічої статі, тобто хлопчика з батьком є для дитини більш прийнятним, оскільки у нього у батька більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дитині увагу. Тоді, як дружина [PERSON] після народження другого сина [PERSON] , не має достатньо часу приділяти вихованню старшого сина [PERSON] , оскільки змушена майже весь час витрачати на меншу дитину, і їй важко опікуватися одночасно обома дітьми. Наразі, вони з дружиною намагаються дійти консенсусу, щодо виховання та утримання дітей, аби не зашкодити кожному з них. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , який здійснює свої повноваження на підставі електронного ордеру серії ВН № 1231241 від 14.02.2023 року, в судовому засідання на розірванні шлюбу та залишенні малолітнього сина [PERSON] після розірвання шлюбу з позивачем та на його утриманні наполягали та просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі, та не заперечувала проти їх задоволення, також погодилася з залишенням сина [PERSON] після реєстрації розірвання шлюбу з батьком (позивачем по справі), а молодшого сина [PERSON] просила залишити на її утриманні.Також пояснила, що вони з чоловіком дійшли спільної згоди, що старший син [PERSON] буде проживати з батьком, а менший син [PERSON] з нею, з матір`ю, так як батько дійсно багато часу приділяє сину [PERSON] , займається його вихованням, возить сина на навчання, багато часу проводить з сином, в той час як вона, весь свій час приділяє молодшому сину [PERSON] . Підтвердила, що вона проживає з сином [PERSON] окремо від чоловіка і сином [PERSON] . Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача - Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області в особі Органу опіки та піклування - т.в.о. голови Арабаджи М. - в судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій позов визнала у повному обсязі та просила справу розглянути за відсутністю представника сільської ради (лист (заява) від 10.03.2023 року вих.№285). Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно вивчивши обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 03.10.2015 року, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції в Одеської області, актовий запис №186, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.13). В період шлюбу у сторін народилися діти: - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 01.08.2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі актового запису №6910 (а.с.14); - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 18.11.2022 року Болградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Болградському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), на підставі актового запису №258 (а.с.17). Сторони разом не проживають, сумісного господарства не ведуть, зберегти шлюб не бажають. Згідно статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини і чоловіка, примус до шлюбу не допускається. Статтею 104 СК України передбачено, що підставою припинення шлюбу є його розірвання судом. Відповідно до ч. 2 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку,яка містить ознаки злочину, щодо другого з подружжя або дитини. Частиною 4 ст. 110 СК України також передбачено право чоловіка або дружини пред`явити позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною одного року, якщо батьківство щодо неї визнане іншою особою або за рішенням суду відомості про чоловіка як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини. В матеріалах справи відсутні відомості про те, що батьківство щодо [PERSON] , 02 листопада 2022 року, визнане іншою особою або відомості про те, що за рішенням суду відомості про [PERSON] , як батька дитини виключено із актового запису про народження дитини. В судовому засіданні також не було доведено, що позивач вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки злочину, щодо відповідачки або їхньої спільної дитини. Як уже було зазначено, спільний син сторін [PERSON] ще не досяг однорічного віку. Підстав для розірвання шлюбу, передбачених ст. 110 СК України, в судовому засіданні встановлено не було. За таких обставин, навіть при визнанні позовних вимог відповідачем [PERSON] , в задоволенні позову про розірвання шлюбу необхідно відмовити. Щодо вимоги про визначення місця проживання малолітніх дітей. Як зазначалося вище, в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с.14) та [PERSON] , [INFO] (а.с.17). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №129, виданою Кубейським сільським головою, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.16); а згідно витягу з реєстру територіальної громади від 19.12.2022 року за №2022/002182991 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Суду був наданий висновок органу опіки та піклування Кубейської сільської ради підписаний головою органу опіки та піклування Арабаджи М. за вих.№2 від 09.03.2023 року, з якого вбачається, що з осені [PERSON] , відповідач по справі, переїхала проживати в будинок своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Так, 09 березня 2023 року було проведено обстеження умов проживання батька з дитиною за адресою [ADDRESS] та встановлено, що для дитини в будинку обладнана окрема дитяча кімната, в якій наявний диван, письмовий стіл, шафа для книжок, одягу, мобільний телефон з доступом до мережі Іnternet. Будинок газифікований, є водопровід, гаряча вода. Також 09 березня 2023 року проведено обстеження умов проживання матері з молодшою дитиною за адресою: [ADDRESS] та встановлено, що санітарно-побутові умови відповідають нормам, в кімнатах прибрано та охайно, малолітня дитина має усе необхідне для розвитку та виховання. Питання про визначення місця проживання дитини [PERSON] було розглянуто комісією з питань захисту прав дитини Кубейської сільської ради та зроблено цей висновок, відповідно до якого визначено місце проживання старшого сина [PERSON] з батьком за адресою: [ADDRESS] та молодшого сина [PERSON] з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Позивач має постійне місце роботи з 26.08.2015 року, займає посаду слюсаря-ремонтника в ТОВ «Елітвинпром» та має постійну заробітну плату, що підтверджується довідкою №00000000002 від 09.03.2023 року. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками (ч.2 ст.7 СК України). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України). Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» - кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно зі статтями 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей, діючи в інтересах дітей, орган опіки і піклування Кубейської сільської ради, визначив місце проживання малолітніх дітей сторін. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітнього сина [PERSON] , піклується про нього, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному, а місце проживання молодшого сина [PERSON] визначити з матір`ю, що буду відповідати його інтересам. Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком або матір`ю, не позбавляє матір або батька права на особисте спілкування за дитиною та прийняття участі у її вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком, а сина [PERSON] з матір`ю відповідає інтересам кожної дитини, суд приходить до висновку про задоволення ціх заявлених вимог.

Outcome: partial