Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь пеню в сумі 65 531 грн. 03 коп., 3% річних в сумі 13 253 грн. 44 коп., та інфляційні витрати в сумі 3 882 грн. 55 коп., а всього 81 667 грн. 02 коп. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02 січня 2020 року він надав відповідачу [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, з терміном повернення коштів до 06 лютого 2020 року, при цьому, підтвердженням факту отримання відповідачем зазначених коштів є розписка, складена останнім. Однак, відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, у визначений строк кошти не повернув, у зв`язку з чим, він ( [PERSON] ) звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики від 02 січня 2020 року та рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року позовні вимоги задоволені та стягнуто з [PERSON] на його (позивача) користь суму боргу за договором позики від 02.01.2020 року в сумі 10000 доларів США, що в еквіваленті становить 227 325 гривень. Поряд з цим, враховуючи, що відповідач [PERSON] своєчасно не повернув суму позики, в зв`язку з чим, він є таким, що прострочив виконання зобов`язання, на підставі чого має сплатити 3% річних від простроченої суми в розмірі 13 253,44 грн., з якої за період з 07.02.2020 року по 23.05.2021 року - 387,20 доларів США, що в еквіваленті станом на 30.09.2021 року становить 10 290,23 грн. та за період з 24.05.2021 року по 30.09.2021 року - 2 963,21 грн., розмір пені за період з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року, що становить 602 дні в розмірі 65 531,03 грн., а також інфляційні витрати за період з 24.05.2021 року, станом на 30.09.2021 року, які становлять 3 882, 55 грн., враховуючи, що рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 24 травня 2021 року встановлена сума простроченого грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19 листопада 2021 року відкрито спрощене позовне провадження по даній справі та призначено судове засідання з повідомленням (викликом) учасників справи. Надано учасникам справи процесуальний строк для подання заяв по суті справи. Представник позивача [PERSON] - адвокат Мельник О.В. (діє на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги серії ВА №1033532 від 07.06.2022 року) в судове засідання засобами електронної пошти подала заяву, яка зареєстрована судом 21.02.2023 року за вх. № 1075 про підтримання позовних вимог та про розгляд справи без участі позивача та її , як представника участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи в порядку ч. ч. 5, 6 ст. 128 ЦПК України, в т.ч. в порядку ч. 13 ст. 128 ЦПК України шляхом надсилання текстового SMS повідомлення з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення, при цьому, відповідно до довідки про доставку SMS, SMS-повідомлення, сформоване одержувачу [PERSON] 23.01.2023 року 09:24:04, на номер телефону [NUMBER] , доставлено: 23.01.2023, 09:37:18, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання про відкладення розгляду справи, а також відзив на позов відповідач не подавав, на підставі чого суд вважає, що відповідач, будучи обізнаним про судовий розгляд справи, в якій він є відповідачем, не скористався своїм процесуальним правом на участь в судовому засіданні та подання суду доказів на обґрунтування своєї позиції, на підставі чого, суд вважає можливим розгляд справи по суті в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі матеріалів. Зваживши доводи, викладені в позові на обгрунтування позовних вимог, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, при цьому, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. З наданих позивачем письмових доказів судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року (справа № 405/5416/20), стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 02.01.2020 року в сумі 10 000 доларів США, що в еквіваленті становить 227 325 гривень та судовий збір в розмірі 2 773,25 грн. Зазначеним судовим рішенням також було встановлено, що 02.01.2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 06.02.2020 року, про що він склав і видав розписку, поряд з цим, отриману від [PERSON] позику [PERSON] не повернув. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За вказаним вище судовим рішенням, яке набрало законної сили 23 червня 2021 року26 липня 2021 року Ленінським районним судом м.Кіровограда видано виконавчий лист 405/5416/20, який в подальшому було пред`явлено стягувачем [PERSON] до примусового виконання. Згідно з інформацією Кропивницького відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01.10.2021 року №19107/199-23/3, наданої позивачу [PERSON] на його заяву стосовно сплати [PERSON] заборгованості, Відділ повідомив, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження АСВП № [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа № 405/5416/20, 2/405/827/20, виданого 26.07.2021 року Ленінським районним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 02.01.2020 року в сумі 10000 доларів США, що в еквіваленті становить 227 325 гривень, та судовий збір в сумі 2773,25 грн. У відповідності до вимог ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем відділу 09.08.2021 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам виконавчого провадження. Станом на 01.10.2021 року кошти від [PERSON] в рахунок погашення заборгованості згідно виконавчого документа на депозитний рахунок відділу не надходили, заборгованість не сплачена. При цьому, суд зауважує, що на час звернення позивача з даним позовом до суду та його судовий розгляд відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань щодо повернення суми боргу за договором позики від 02 січня 2020 року, на підставі чого позивач за порушення відповідачем строків повернення боргу звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з вимогою про стягнення з відповідача 3% річних, пені та інфляційних витрат. Судом, в свою чергу, відзначається, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (ст.610 ЦК України). Відповідно до положень ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), за якою Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24 травня 2021 року (справа № 405/5416/20), [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, а відтак стягненню підлягають кошти в іноземній валюті, а саме: в доларах США без зазначення еквіваленту цієї суми в національній валюті, що свідчить про те, що договір укладено саме в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України). Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вищезазначеного Закону встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Разом з тим, цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. Тобто дія вказаного Закону, на який посилається позивач, розраховуючи пеню, на спірні відносини не поширюється. Крім того, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що позивач просить стягнути пеню в розмірі 65 531 грн. 03 грн. за весь період прострочення грошового зобов`язання, починаючи з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року, виходячи з суми основного боргу за договором позики від 02 січня 2020 року в розмірі 10 000 доларів США, що еквівалентно 227 325 грн. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10 цс 18) висловила думку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, а також пеню, застосовувати штрафні санкції, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. Крім того, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові зводяться до того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст 1050 ЦК України. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Також, Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Отже, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. У постанові від 25травня 2021 року у справі №149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду мала відповісти на два ключові питання: 1) чи правомірно у договорі позики визначати плату за користування нею у твердій сумі? 2) чи можна нараховувати проценти за користування коштами у розмірі однієї облікової ставки Національного банку України з настанням терміну повернення позики і після цього? Вирішила, що відповідь на перше питання «так», а на друге «ні». За результатом перегляду справи№149/1499/18 Велика Палата Верховного Суду не відступала від своїх висновків, викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. З врахуванням вищезазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, враховуючи, що договір позики був укладений між сторонами 02 січня 2020 року, строком до 06.02.2020 року, нарахування позивачем пені поза межами строку дії договору позики, суперечить правовій позиції Верховного Суду, а відтак в цій частині вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року в розмірі 65 531, 03 грн. є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В частині стягнення з відповідача [PERSON] інфляційних втрат за період з 24.05.2021 по 30.09.2021 у розмірі 3 882,55 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). З огляду на зазначене, та приймаючи до уваги, що між сторонами (позивачем та відповідачем) виникли правовідносини на підставі договору позики від 02.01.2020 року, за змістом якої відповідач позичив у позивача грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 10 000 доларів США, суд приходить до висновку, що до таких грошових зобов`язань положення Закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного в гривнях, - не застосовується, на підставі чого вимоги позивача про стягнення з відповідача суми втрат від інфляції за період з 24.05.2021 року по 30.09.2021 року у розмірі 3 882,55 грн., - задоволенню не підлягають. Окрім того, позивач на підставі ч.2 ст.625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 13 253 грн. 44 коп. за період з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року, провівши розрахунок 3% річних за період з 07.02.2020 року по 23.05.2021 року, виходячи з суми простроченої заборгованості 10 000 доларів США, а з 24.05.2021 року по 30.09.2021 року, виходячи з суми простроченої заборгованості в розмірі 227 325, 00 грн. Разом з тим, суд не погоджується з зазначеним розрахунком, проведеним позивачем, та зауважує, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України та розраховується за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Як встановлено з умов укладеного договору позики від 02 січня 2020 року відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позивачу [PERSON] борг до 06.02.2020 року, а отже розрахунок 3% річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, слід обраховувати саме з 07.02.2020 року по 30.09.2021 року, та в межах заявлених позивачем в цій частині позовних вимог, виходячи з суми простроченої заборгованості в розмірі 10 000 доларів США. У зв`язку з зазначеним, судом відзначається, що розрахунок 3% річних від простроченої суми, яка становить 10 000 доларів США, слід проводити з 07.02.2020 року, який становить 10 000 (сума заборгованості) х 3 х 602 (кількість прострочених днів за період з 07 лютого 2020 року по 30 вересня 2021 року) / 365 / 100 = 494,79 доларів США., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, зокрема, судового збору, то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на підставі чого, з відповідача на користь позивача з урахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягає стягненню судовий збір в розмірі 146 грн. 34 коп. (13 162, 09 грн. (494, 79 доларів США, еквівалент в гривні станом на 01.10.2021 року 13 162, 09 грн. по курсу НБУ 26, 6175 грн. за 1 долар США) х 908 грн. / 81 667, 02 грн.). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial