Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

31 січня 2022 року позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовна заява мотивована тим, що 06 березня 2014 року позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS] . З 12 грудня 2015 року у кв. [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] . До 16 жовтня 2019 року у даній квартирі проживали син позивача з дружиною та двома малолітніми дітьми, син, [PERSON] , колишня невістка [PERSON] , онуки [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 р., у справі №755/17364/19 шлюб між [PERSON] (сином) та [PERSON] (колишньою невісткою) розірвано.15 жовтня 2019 р. між сином та колишньою невісткою сталася сварка після якої [PERSON] забрала речі, забрала дітей,залишила ключі і зникла в невідомому напрямку. Як в подальшому стало відомо вона поїхала до батьків за адресою: [ADDRESS] . Син. [PERSON] майже одразу переїхав проживати до позивача з його дружиною за адресою: [ADDRESS] . З 16 жовтня 2019 року, позивач утримує квартиру, в той час відповідач участі в утриманні квартири не приймає, поточним ремонтом не займається, комунальних платежів не сплачує. 06 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Мирову угоду у справі №755/144441/20,яка була затверджена судом ухвалою від 20 липня 2021 року у справі №755/14441/20. Відповідно до якої малолітні діти [PERSON] та [PERSON] 50 % часу проживають з батьками, по місцю його проживання в [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що квартира стоїть пуста і в ній ніхто не проживає і в той час її не можливо здавати для отримання доходу для її утримання, направив відповідачу за місцем реєстрації та роботи листи в яких просив повернутися жити до квартири або забрати свої речі. Відповідно до рішень Дніпровського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року та Київського Апеляційного суду від 23листопада 2021 р. у справі. [PERSON] , не чинилось жодних перешкод у користуванні житлом (проживання) [PERSON] . Позивач звернувшись до відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Дніпровської РДА, на що отримано відмову з підстав відсутності довіреності на відповідача на зняття її з місця реєстрації враховуючи обставину, що унеможливлює вирішення у позасудовому порядку позивач змушений звернутися до суду. 23 травня 2022 року представником відповідача [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому заперечуючи позовні вимоги просить суд відмовити у задоволені позову [PERSON] у повному обсязі та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. з позивача, та зазначає наступне. Так, дійсно відповідач, [PERSON] з 12.12.2015 р. і по теперішній час зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Разом з нею також зареєстровано двоє неповнолітніх дітей та свекор. Квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу. Діючи в інтересах неповнолітніх та в своїх інтересах, звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської РДА у м. Києві про усунення перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди, щодо оплати комунальних послуг, де власник квартири замінив замки. 08 серпня 2022 року представником позивача подано відповідь на відзив відповідно до якої зазначено наступне. У справі №755/14502/20 рішенням від 12 липня 2021 року встановлено ряд обставин, а саме: встановлено 01.10.2020 р. на адресу [PERSON] , [PERSON] направлено лист від 30.09.2020 року, зі змісту якого убачається що [PERSON] , пропонувалось повернутися за місцем реєстрації, або забрати свої особисті речі. З смс-повідомлень між [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] слідує, що питання яке піднімалось позивачем стосувалось лише повернення речей. Жодних доказів того , що малолітніх дітей та [PERSON] вигнали не встановлено. Постановою від 23 листопада 2021 року у справі №755/14502/20 Київському апеляційним судом підтверджено, що позивач 15 жовтня 2019 року вчинила чергову сварку, після якої забрала дітей, залишила ключі і зникла в невідомому напрямку, що змусило [PERSON] звернутися до поліції із заявою про зникнення дружини та дітей. 30.09.2020 року з пропозицією повернутися за місцем реєстрації або забрати особисті речі. Зазначаючи, що кошти які нібито залишала [PERSON] за комунальні послуги та заміни замків не відповідають дійсності представник позивача просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримує позовні вимоги та просить їх повністю задовольнити Представник відповідача, Даниленко Т.І. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази,електронні докази, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, квартира [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 20.03.2014 року, що підтверджується копію інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.16). [PERSON] є колишньою дружиною сина позивача, шлюбі між якими було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21.01.2020 року. [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 12.12.2015 року по теперішній час. Звертаючись до суду із позовом позивач наполягає на тому, що починаючи з 15.10.2019 року відповідач [PERSON] в спірній квартирі не проживає, квартиру залишила добровільно, перешкод у користуванні спірною квартирою у неї не має. Факт не проживання підтверджує актами про не проживання від 18.01.2021 року та від 18.01.2022 року. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] зазначила, що 15.10.2019 року вона залишила квартиру внаслідок застосування до неї фізичної сили її колишнім чоловіком. Чоловік її вигнав з квартири з двома неповнолітніми дітьми та чинить перешкоди у вільному доступі до квартири. Внаслідок конфліктних відносин вона вимушена проживати в орендованому житлі. Судом достовірно встановлено, що 15.10.2019 року між [PERSON] та її колишнім чоловіком [PERSON] відбулася сварка та [PERSON] залишила спірну квартиру забравши неповнолітній дітей. Відповідач наполягає на тому, що під час сварки, [PERSON] вчинив домашнє насилля, вигнав її з дітьми на вулицю без можливості забрати особисті речі. Під час перегляду судового рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2021 року судом апеляційної інстанції в судовому засіданні було з`ясовано, що у неї не було ключів від вхідних дверей, а тому вона не могла туди вільно потрапити. Ключі від квартири вона отримала лише 21.11.2021 року в судовому засіданні. Отже, обставини щодо не проживання її за зареєстрованим місцем проживання не заперечується, але заперечується відсутність перешкод у користуванні спірною квартирою. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12.07.2021 року, залишеним в силі постановою Київського апеляційного суду від 23.11.2021 року встановлено, що жодного доказу того, що [PERSON] та малолітніх дітей вигнали зі спірної квартири, що чинилися перешкоди в їх проживанні, [PERSON] не надала. З даним висновком суду першої інтанції погодився і суд апеляційної інстанції. Крім цього, суд апеляційної інстації встановив, що «матеріалами справи встановлено, що з пояснень [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (відповідачі у справі) встановлено, що [PERSON] (позивач у справі) 15 жовтня 2019 року вчинила чергову сварку, після якої забрала речі, забрала дітей, залишила ключі і зникла в невідомому напрямку, що змусило [PERSON] звернутися до поліції із заявою про зникнення дружини та дітей. На підтвердження відповідачі надали копію заяви [PERSON] від 21 жовтня 2019 року та відповіддю Дарницького УП у м. Києві від 16 листопада 2020 року. Зазначене позивач не спростувала. Судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2020 року на адресу [PERSON] , [PERSON] направив лист від 30 вересня 2020 року з пропозицією повернутись за місцем реєстрації або забрати особисті речі. Зазначені обставини позивачем також не спростовано. Не спростовано і те, що представник відповідача неодноразово пропонував позивачу ключі від спірної квартири, однак вона відмовилась. Судом першої інстанції встановлено, що позивач не надала доказів того, що її та малолітніх дітей вигнали зі спірної квартири та чинили перешкоди в їх проживанні. Під час апеляційного розгляду позивачу були передані ключі від квартири. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що доказів наявності конфліктної ситуації між сторонами суду не надано. Надані позивачем до суду першої інстанції звернення до поліції (відповіді) щодо вчинення їй перешкод у проживанні в спірній квартирі, апеляційний суд також не приймає як доказ конфлікту та перешкод позивачу в проживанні, оскільки за їх результатами певних фактів не встановлено». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, дані обставини не підлягають повторному доказуванню. Для доведення обставин щодо чинення з боку відповідача перешкоди у користуванні квартирою, відповідачем [PERSON] надано суду доказ, якому суд, розглядаючи справу за позовом [PERSON] про усунення перешкод не надавав оцінки. Так, відповідач надала суду відповідь на запит адвоката Даниленко Т.І. з ГУ НП у м. Києві від 18.05.2022 року з якої вбачається, що 15.10.2019 року о 19-16 надійшло повідомлення про те, що за адресою [ADDRESS] донька зателефонувала до заявниці та попросила допомоги тому, щодоньки чоловік буянить та б`є сім`ю. Крім цього, вбачається, що 27.10.2019 року о 15-10 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що за адресою [ADDRESS] , родич [PERSON] не впускає заявницю до квартири. Раніше після скандалу з чоловіком її вигнали з дітьми. Решта зафіксованих поліцією звернень від відповідача не стосується створення перешкод у користуванні спірною квартирою. Даючи оцінку даному доказу, суд приходить до висновку, що доказ не підтверджує існування перешкод [PERSON] у користуванні спірною квартирою, оскільки за їх результатами певних фактів не встановлено. В судовому засіданні допитаній свідок [PERSON] , який є батьком відповідача повідомив, що 15.10.2019 року під час сварки [PERSON] (колишній зять) та його дочки [PERSON] , забрав її з онуками. Вважає, що саме колишній зять забрав ключів від квартир з сумочці його дочки, а після цього позивач не допускав її до спірної квартири, навіть забрати речі. [PERSON] намагалась потрапити до квартири, писала заяви до поліції. Лише після отримання ключів від квартири в суді апеляційної інстанції його дочка потрапила до квартири. В квартиру потрапляє періодично. Вважає, що квартирі жити неможливо - зламані меблі, розкидані речі, відсутня електроенергія та вода. Свідок [PERSON] , який є чоловіком рідної сестри відповідача, в судовому засіданні повідомив, що у [PERSON] з її чоловіком були погані відносини, він особисто проводив з ним профілактичні бесіди. Позивач відмовляв у доступі до спірної квартири, вимушені були звернутись до поліції. На сьогодні житло не відповідає санітарним нормам - розбиті меблі, відсутні електроприлади, відсутня та розбитий посуд, не має води на електроенергії. Свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою відповідача, в судовому засіданні повідомила, що 15.10.2019 року до неї зателефонувала мама та вона разом з батьком поїхали до квартири сестри. На кухні сидів чоловік сестри з дитиною на руках. Сестра та діти плакали. В руках тримав розбитий телефон. Вони вирішили забрали сестру та дітей до себе до додому к батькам. Не бачила коли зять бив її сестру. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача в судовому засіданні повідомила, що 15.10.2019 року вона була вдома коли до неї приїхала відповідач з дітьми і під кінець дня остання поїхала до дому. Через деякий час вона зателефонувала дочці, але та довго не брала слухавку, а потім взяла та попросила приїхати і забрати її з дітьми до них. Вона викликала поліцію. Її чоловік та інша дочка забрали [PERSON] та дітей і привезли до них до дому. З приводу нанесення побоїв зятем дочка нікуди не зверталась. Відповідач іноді відвідує квартири, не живе, оскільки в квартирі не має води, електроенергії, розбиті меблі. Свідок [PERSON] , який працює разом з відповідачем, в судовому засіданні суду повідомив, зо в травні 2022 року він на прохання відповідача приїздив разом з нею до квартири. Приїжджали забрати речі відповідача, Вона відкрила двері власними ключами, в квартирі розборсані речі, розбиті меблі, відсутня вода та електроенергія, відсутні вимикачі світла, відсутній бойлер, техніка для комфортного життя. В судовому засіданні, було досліджено відео записи, надані відповідачем, з після перегляду яких суд констатує, що в квартирі в одній кімнаті перекинуті меблі, розборсані речі, відсутні деякі електроприлади. Під час вмикання світла, світла не має. Але даний докази не підтверджує посилання представника відповідача та пояснення свідків, що квартира перебуває в антисанітарному стані та в ній неможливо проживати. Щодо відсутності світла та води, то відповідач не надала належних на достовірних доказів відсутності світла та води. Відео доказ наданий представником позивача в останньому судовому засіданні на спростування показів свідків, суд не бере до уваги, оскільки він був створений в лютому 2023 року. Судом достовірно встановлено, що з 15.10.2019 року по 21.11.2021 року у відповідача не існувало перешкод щодо користування спірною квартирою, відповідач перебуваючи в конфлікті з колишнім чоловіком фактично добровільно виселилась зі спірної квартири, імітуючи існування перешкод. Починаючи з 21.11.2021 року відповідач отримавши ключі від квартири так і не вселилась до неї та не почала нею користуватись. Щодо посилань на антисанітарні умови в квартирі, які не дають можливості в ній проживати, то дана обставина не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч.1 ст.16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однак, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, що встановлено в судовому засіданні, її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 року в справі № 243/7004/17-ц. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 року у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі і не являється членом сім`ї позивача не пов`язаний спільним побутом. Отже, право [PERSON] на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника. статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи викладене, беручи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та правовідносини, що їх регулюють, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням ухвалення судового рішення, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 992,40 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved