Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на спільне майно подружжя. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 18.11.2006 позивач та відповідач уклали між собою шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 318. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.11.2010 по справі № 2-1840 шлюб між сторонами було розірвано. За період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 27.09.2007 сторонами було придбано у власність 22/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за [ADDRESS] . За цим договором у власність покупця перейшла частина житлового будинку, яка складається з: «А-1» - житловий будинок ракушняк, обкладений цеглою та надвірні споруди, а саме приміщення: №2-6 - 8,7 кв.м.; №2-7 - 8,2 кв.м.; №2-8 - 14,8 кв.м.; 36% підвалу (приміщення №2-2 - 8,1 кв.м.; №2-3 - 13,6 кв.м.); 100% прибудови, позначена літ. «а1» (приміщення №2-1 - 2,1 кв.м.; №2-4 - 4,8 кв.м.; №2-5 - 9,5 кв.м.). 100% погрібу, позначений літ. «п/г1 1»; 100% сараю, позначений літ. «б» (приміщення № І V-3.8 кв.м.); сараю, позначеного літ «б» (приміщення № ІІІ - 2,9 кв.м.); сараю, позначений літ. «В»; 100% убиральня, позначена літ. «К»; 50% вимощення №І; 50% огорожі №2; 100% хвіртки №3. Згодом КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було виготовлено новий технічний паспорт станом на 20.04.2018, де у зв`язку з переплануванням кімнат, нумерацію і площу останніх було змінено. За даних обставин 1/2 частина вказаного вище частини будинку належить позивачу на підставі права власності. Житлові кімнати в будинку ізольовані та мають окремий вхід. Оскільки позивач та відповідач не можуть знайти домовленості у користуванні будинком, позивач змушена звернутися до суду з вимогою визнання права власності на будинок, оскільки будинок і досі зареєстровано за відповідачем, а перереєстрація права власності можлива лише на підставі нотаріально посвідченого договору добровільного поділу майна, договору дарування тощо або на підставі рішення суду. Добровільно укласти договір поділу майна подружжя відповідач відмовляється. Просить суд визнати будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за кадастровим номером 7110300000:01:010:1165, площею 0,0276 га, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 246957 від 06.12.2012 об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ); визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та на 1/2 земельної ділянки за кадастровим номером 7110300000:01:010:1165 площею 0,0276 га, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 246957 від 06.12.2012; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] та на 1/2 земельної ділянки за кадастровим номером 7110300000:01:010:1165 площею 0,0276 га, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 246957 від 06.12.2012; судові витрати покласти на відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, свої інтереси уповноважила представляти адвоката Васяновича В.В. Представник позивача адвокат Васянович В.В. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України за згодою позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну оцінку в сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 18.11.2006 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Каневу Канівського міькрайонного управління юстиції Черкаської області, актовий запис № 318. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.11). Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 16.11.2010, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). 12.03.2016 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області. Актовий запис № 25. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с.12). 27.08.2007 [PERSON] придбав у власність 22/50 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.08.2007, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2240 (а.с.17-18). Відповідно до державного акту серії ЯМ № 246957 (а.с.21-22), земельна ділянка площею 0,0276 га, кадастровий номер 7110300000:01:010:1165, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі рішення Канівської міської ради від 06.09.2012 № 9-34 та договору про поділ земельної ділянки від 05.10.2012 № 1511. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 13.07.2018 встановлено порядок користування 22/50 частинами житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за [ADDRESS] наступним чином: - у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 14,9 кв.м. позначену цифрами 2-10 (на новому технічному паспорті); - у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 14,4 кв.м. позначену цифрами 2-9 (на новому технічному паспорті); - решту частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд за [ADDRESS] , які зареєстровані на [PERSON] залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] ; - земельну ділянку за кадастровим номером 71103200000:01:010:1165 площею 0,0276 га, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 246957 від 02.12.2012 залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] (а.с.14-16). Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17. Згідно з нормами глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільна власність - це власність декількох (двох і більше) осіб на один об`єкт. Якщо при цьому частки кожного із співвласників визначені, то це спільна часткова власність, а якщо частки не визначені - спільна сумісна власність. У разі, якщо мова йде про розподіл саме майна, то в цьому випадку потрібно керуватись правилами поділу об`єкта в натурі або виділу частки об`єкта в натурі, виключно за умови технічної можливості таких дій (статті 364, 367, 370, 372 ЦК України). У результаті таких процедур формуються, як мінімум два нових об`єкта зі своїми характеристиками, адресами, а право спільної сумісної власності змінюється або взагалі припиняється. У відповідності до ст.ст.355,368 ЦК України, спільна сумісна власність - це вид спільної власності, при яких частки співвласників не визначені. Питання про визначення часток у спільній сумісній власності постає, як правило, тоді коли один із співвласників бажає розпорядитись належною йому часткою. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року, дійшов наступних висновків: Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) . Позивач у позові просить визнати будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , проте з договору купівлі-продажу від 27.08.2007 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.09.2007 вбачається, що [PERSON] належить 22/50 частини даного житлового будинку. Даних про право власності будь-якої зі сторін на 23/50 частини спірного житлового будинку матеріали справи не містять. Позивач зазначає, що 20.04.2018 КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було виготовлено новий технічний паспорт, де у зв`язку з переплануванням кімнат, нумерацію і площу останніх було змінено, проте доказів отримання у власність подружжя чи одного з них іншої частини житлового будинку не надано. З огляду на викладене, підстави для визнання вцілому житлового будинку, що знаходиться на [ADDRESS] , спільною сумісною власністю подружжя відсутні. Також з огляду на те, що доведеним є придбання подружжям у період шлюбу лише 22/50 частини житлового будинку [ADDRESS] , підстави для визнання права власності по 1/2 частини на житловий будинок за кожним із подружжя відсутні. Щодо позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки з кадастровим номером 71103200000:01:010:1165 площею 0,0276 га, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 246957 від 02.12.2012, суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з положеннями частини першої статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25.02.2019 у справі №199/2099/17 провадження № 61-35533св18. Як вбачається із самого державного акту серії ЯМ № 246957 від 02.12.2012 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 71103200000:01:010:1165, площею 0,0276 га, виникло у [PERSON] на підставі рішення Канівської міської ради від 06.09.2012 та договору про поділ земельної ділянки від 05.10.2012. Тобто, з наданих доказів вбачається, що відповідач набув право власності на спірну земельну ділянку після розірвання шлюбу із позивачем, а отже підстави для визнання цього майна спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , також відсутні. Доказів, які б свідчили про набуття відповідачем цієї земельної ділянки в період шлюбу з позивачем, матеріали справи не містять. З цих підстав не підлягають задоволенню вимоги про визнання права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки у порядку її поділу між подружжям. Крім того, представник позивача просить визнати житловий будинок та земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , який не є стороною справи, оскільки позов заявлено до [PERSON] . У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог позивача, у відповідності до ст.141 ЦПК України, з позивача [PERSON] на користь держави необхідно стягнути іншу частину судового збору за розгляд позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя земельної ділянки та визнання права власності по 1/2 частині за кожним із подружжя, в розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved