Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач, в особі свого представника, звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, в якому просила суд ухвалити рішення яким визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] згідно якого на користь відповідача нібито заповідано її майно, а саме частка квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , посвідчений Переспівською сільською радою Сокальського району, Львівської області 06.04.2014 року, з номером - 57 - недійсним; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] . Вказана квартира на праві приватної власності належала позивачу та її матері [PERSON] , [INFO] . Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] , позивач не могла звернутись із відповідною заяво до нотаріуса для відкриття спадкової справи, оскільки в неї було викрадено її паспорт громадянина України. Після виготовлення нового паспорту в січні 2020 року, [PERSON] стало відомо, що частка квартири, яка належала її покійній матері [PERSON] , вже переоформлена на громадянина [PERSON] , на підставі нібито заповіту її покійної матері. Оскільки позивачу відомо, що [PERSON] не видавала ніякого заповіту на своє майно, на користь сторонньої для неї особи, а саме [PERSON] позивач впевнена, що підпис на заповіті від імені її матері посвідчений секретарем Переспівської сільської ради, Сокальського району, ще в 2014 році, являється підробленим і виконаний не матір`ю позивача. Позивачу неодноразово сусіди по квартирі говорили, що якісь люди мають намір заволодіти її квартирою. Позивач розуміла, що дійсно так і відбувається, але знаходилась в такому важкому стані, що не могла самостійно себе захистити. Пізніше їй стало відомо, що саме [PERSON] маючи ключі від її квартири заволодів незаконно її паспортом, крім того викрав з будинку всі документи на квартиру, її та її матері медичні документи і взагалі всі документи, що були в них вдома. Також стало відомо, що [PERSON] якимось чином підробив доручення від імені позивача, що вона нібито дала йому право розпоряджатися її майном, тобто квартирою. Такого доручення позивач ніколи відповідачу не давала, з нотаріусом ніколи не бачилась, таке доручення є підробленим. Ще пізніше, десь на початку 2020 року, позивачу стало відомо, що співвласником її квартири став відповідач, який є абсолютно чужим її сім`ї людиною. Оспорюваний заповіт є підробленим, оскільки мати позивача ніколи не виходила з будинку з 2005 року, вона неодноразово говорила позивачу, що вона залишиться єдиним власником квартири після її смерті, необхідності у написанні заповіту на ім`я позивача у неї не було, так як позивач єдина дочка і взагалі єдина родичка покійної матері, тому і мама і позивач були впевнені, що частку матері у її квартирі позивач успадкує по закону. Позивач вважає, що [PERSON] підробив даний заповіт з метою заволодіти її квартирою, також [PERSON] підробив доручення від її імені, з метою заволодіти другою частиною квартири, яка належала позивачу. У зв`язку з вищевикладеним позивач і була змушена звернутися до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Дзеньдзюру С.М. Ухвалою судді Дзеньдзюри С.М. 18.05.2020 року заяву представника позивачки [PERSON] про забезпечення позову - задоволено. В порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб: Переспівської сільської ради, державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , та заборонити будь-яким особам укладати угоди стосовно вказаної квартири, проводити її реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати її відчуження. Ухвалою суду від 11.06.2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Призначено підготовче судове засідання. Від представника позивача 13.08.2020 року до суду надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. Представником позивача 08.02.2021 року подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме він просив суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] згідно якого на користь відповідача нібито заповідано її майно, а саме частка квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , посвідчений Переспівською сільською радою Сокальського району, Львівської області 06.04.2014 року, з номером - 57 - недійсним; скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. на частку квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] ; скасувати запис № 34990479 від 10.01.2020 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про право власності [PERSON] , на частини квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , який здійснений державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., як державним реєстратором. Ухвалою суду від 19.07.2021 року призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 29.11.2021 року клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів - задоволено. Витребувано у Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру оригінали висновків експерта від 01.04.2020 року №10/7/211 та від 18.05.2020 року № 10/7/342. На адресу суду 17.12.2021 року на виконання вимог ухвали суду надійшли висновки експерта від 01.04.2020 року №10/7/211 та від 18.05.2020 року № 10/7/342. Протоколом передачі судової справи іншому судді від 14.10.2022 року головуючим суддею визначено Мартьянову С.М. Ухвалою суду від 20.10.2022 року прийнято до розгляду цивільну справу. Розгляд справи здійснено за правилами позовного провадження. Призначено судове засідання з повідомленням учасників справи. За результатами проведеного підготовчого судового засідання 27.12.2022 року справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник в судових засідання в попередньому складі суду проти позовних вимог заперечували у повному обсязі. В дане судове засідання представник відповідача звернувся з клопотання про розгляд справи у його відсутності. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Треті особи в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , даний факт не заперечується сторонами по справі. Згідно копії свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 23.08.1998 року № 208146 квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім`ї - [PERSON] (а.с.10). [PERSON] , [INFO] померла [INFO] . (а.с.56) З заповіту [PERSON] , від 06.04.2014 року, який посвідчений секретарем виконкому Переспівської сільської ради Сокальського району Львівської області Ничай Н.С., зареєстровано в реєстрі за №57, вбачається , що остання заповіла [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося, і в загалі все те що буде належати їй на момент смерті і на що вона за законом буде мати право. (а.с.57) 10.01.2020 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, з якого вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого Переспівською сільською радою Сокальського району Львівської області 06.04.2014 року за реєстровим № 57, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] є [PERSON] , [INFO] .. Спадщина на яку видано свідоцтво складається з частка квартири [ADDRESS] . (а.с.7) З копії витягу з ЄРДР від 31.01.2020, вбачається, що за заявою адвоката позивача [PERSON] від 30.01.2020 про те, що невідома особа шляхом та зловживання довірою, шахрайським способом заволоділа часткою квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] Франківським ВП ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020140080000193, за попередньою кваліфікацією за ч.1 ст. 190 КК України. (а.с.36) З висновку експерта Львівського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.04.2020 №10/7/211 вбачається, що підпис від імені [PERSON] в заповіті [PERSON] від 06.04.2014, - виконаний не [PERSON] а іншою особою. З висновку експерта Львівського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 18.05.2020 №10/7/342 вбачається, що підпис від імені [PERSON] в заповіті [PERSON] від 06.04.2014 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Окрім того, згідно копії алфавітної книги обліку заповітів Переспівської сільської ради в останній відсутні записи щодо внесення відомостей на ім`я [PERSON] , від 06.04.2014, та за реєстровим номером 57. (а.с.69-71). Частиною першою статті 15 ЦК Україниви значено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтями 1216,1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до частин першої, другої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу., відповідно до якої якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Згідно зі статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Статтею 1251 ЦК України передбачено, що у разі відсутності у населеному пункті нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Також пунктом 2 частиною 1 статті 37 Закону України «Про нотаріат» у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема посвідчують заповіти (крім секретних). Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України, щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Поняття "нікчемність правочину" застосовується у статтях 27, 215 ЦК України. Відповідно до ст. 27 ЦК України нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. У ст. 215 ЦК України встановлений зв`язок між поняттями "нікчемний" та "недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. Пунктом 5 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В свою чергу, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 514/1571/14-ц для висновку про порушене право позивача мають бути надані належні та допустимі докази. Такі докази зазвичай можуть підтверджуватися висновками експерта чи спеціаліста. У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Стаття 78 ЦПК України передбачає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша ст.77 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (ч.1-2 ст.116 ЦПК України). Відповідно до положень ч.1- ч.3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно положень ч.1 ч.4 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Згідно частини першої ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що вказаний позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Отже, в обґрунтування власних позовних вимог позивач та її представник покликається на матеріали, що долучені згідно клопотання про приєднання доказів від 13 серпня 2020 року. Зокрема, висновок експерта Львівського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 01.04.2020 №10/7/211 за результатами почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12020140080000193, за попередньою кваліфікацією за ч.1 ст. 190 КК України, а також висновку експерта Львівського Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 18.05.2020 №10/7/342 у цьому ж кримінальному провадженні. Стаття 82 ЦПК України передбачає підстави звільнення від доказування, зокрема, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч.6). Оскільки, в матеріалах справи відсутні письмові докази, що передбачені ст.82 ЦПК України, зокрема, ч.6 цієї статті. То зазначені документи не можна вважати належними, допустимими та достовірними доказами в межах справи №465/2710/20. На переконання суду, з урахуванням характеру спору, для з`ясування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, необхідні спеціальні знання. Позивач не звертався із клопотанням про призначення будь-яких судових експертиз в межах справи №465/2710/20. Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй сукупності були достатніми для висновку про порушення її права. Суд не може покласти в основу рішення докази, які не відповідають вищезазначеним критеріям. Враховуючи вищенаведене, позивачем належно не обгрунтовано та не доведено порушення його прав відповідачем. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір слід покласти на останн ю. Відповідно до ч. 1 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. Згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Суд враховує, що заявник подав заяву про скасування заходів забезпечення позову у зв`язку з тим, що відпала потреба в застосуванні заходів забезпечення позову, зокрема з необхідністю скасування арешту на його майно. Вирішуючи питання про скасування заходів забезпечення позову, суд бере до уваги інтереси осіб, права яких можуть бути порушенні, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Таким чином, заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 18.05.2022 року, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , та заборони будь-яким особам укладати угоди стосовно вказаної квартири, проводити її реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати її відчуження - слід скасувати.

Outcome: dismissed