Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

у серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про визнання державної реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5124581100:001:0917, місце розташування [ADDRESS] , землі житлової та громадської забудови, площа земельної ділянки 0,1479 га, зареєстрованої 07 листопада 2019 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області 17 січня 2020 року № 957 - VII у якому значиться власником нерухомого майна [PERSON] , протиправною та скасування її. Позовні вимоги обґрунтував тим, що рішенням № 36 виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 24 грудня 1991 року на території Зорянської сільської ради Саратського району (села Зоря) позивачу була виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . У липні 1992 року, відповідно до діючого на той час законодавства України, фахівцем відділу по справам будівництва і архітектури Одеської області, були виготовлені будівельний паспорт на забудову земельної ділянки. В процесі виготовлення будівельного паспорту, представником відділу архітектури Саратської районної ради, земельна ділянка була виділена в натурі, були виставлені межові знаки. На підставі вище зазначених документів, він огородив територію земельної ділянки і повноправно на законних підставах, став користуватися нею. При наявності фінансової можливості, позивач придбав основні будівельні матеріали (бетонні блоки, плити, перемички і т.д.), завіз на виділену земельну ділянку і склав їх, з метою майбутнього будівництва житлового будинку. На початку червня місяця 2019 року, у селі Зоря Саратського району, позивач випадково зустрів голову Зорянської сільської ради [PERSON] , яка повідомила позивачу, що 19 липня 2018 року, Зорянською сільською радою, було прийнято рішення, яким скасовано рішення виконкому Зорянської сільської ради від 24 грудня 1991 року та його право на користування, виділеної йому земельної ділянки під будівництвом житлового будинку припинено. Крім того, [PERSON] у приміщенні сільської ради, віддала йому вище зазначене рішення від 19 липня 2018 року. До цього періоду, про існуюче рішення, він не знав і про його існування, ніхто не інформував. Ознайомившись із даним рішенням, позивач вважав його не обґрунтованим, не законним, таким, яке прийнято з порушенням норм діючого законодавства України. Тому, 08 серпня 2019 року, позивач звернувся до компетентного органу (до суду) із позовною заявою про захист своїх порушених прав - про визнання рішення Зорянської сільської ради № 617 - VII від 19 липня 2018 року не дійсним та скасування його. 24 березня 2022 року, Одеським окружним адміністративним судом, його позов задоволений. Визнано протиправним та скасовано рішення Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 19 липня 2018 року №617 - VII «Про скасування рішення виконкому Зорянської сільської ради від 24 грудня 1991 року №10 «Про виділення земельної ділянки для будівництва житлових будинків». Дане рішення набрало законної сили 26 квітня 2022 року і відповідачем та третьої стороною по справі, в апеляційному суді не оскаржувалося. Про існування іншого рішення Зорянської сільської ради Саратського району про виділу спірної земельної ділянки іншої особи ( [PERSON] ) і надання згоди на виготовлення нею проекту відводу в натурі земельної ділянки, йому відомо було. При розгляді справи за його позовом, відповідачка [PERSON] судом була залучена до справи в якості третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги на стороні позивача. 26 липня 2022 року, офіційно, з наданої інформації Державного земельного кадастру, йому стало відомо про те, що поки розглядалася справа в суді за його позовом про скасування рішення Зорянської сільської ради від 19 липня 2018 року, [PERSON] вспіла виготовити проектну- технічну документацію (проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки) на спірної земельної ділянки і 07 листопада 2019 року зареєструвала земельну ділянку у Єдиному державному реєстрі право власності на своє ім`я, тобто право власності на ту земельну ділянку, на яку Одеським окружним адміністративним судом, 24 березня 2022 року, визнано рішення Зорянської сільської ради Саратського району, про припинення права користування земельною ділянкою мною, від 19 липня 2018 року, протиправним, та скасував його. Вважає, що реєстрація права власності земельної ділянки, площею 0,14 га, (кадастровий номер 5124581100:02:001:0917), що розташована по [ADDRESS] , відповідачкою [PERSON] здійснена з порушенням норм діючого законодавства України, та є протиправною. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 14 вересня 2022 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13 грудня 2022 року закрито підготовче судове засідання та справа призначена до розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Парапір М.П. позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили його задовольнити. Відповідачка будучи належним чином повідомлено про день, час та місце судового розгляду до суду не з`явилася, не повідомила суд про причину своєї неявки. Судові виклики надсилались за адресою реєстрації у встановленому законом порядку, але на адресу суду повертались конверти з відміткою вибула за кордон, та адресат відсутній за вказаною адресою. Згідно з пунктом 4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідачка викликалася до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Отже, відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин та не подала відзив. За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до частини 1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням наведеного, суд з урахуванням думки учасників справи ухвалив рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд дійшов до таких висновків. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Рішенням № 36 виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 24 грудня 1991 року «Про виділення земельних ділянок під будівництво житлових будинків» було затверджено заяви на виділення ділянок під будівництво житлових будинків громадянам, та виділено зазначеним громадянам, в тому числі [PERSON] . Рішенням № 36 виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 24 грудня 1991 року вирішено: 1. Узгодити рішення загальних зборів членів колгоспу «Дружба» про виділення земельної ділянки для будівництва житлового будинку громадянину [PERSON] в [ADDRESS] усадьба 0,14 га р. 28х50. 2. Клопотати перед виконкомом Саратської районної ради дозволити будівництво житлового будинку [PERSON] в [ADDRESS] та видати паспорт будівельника на забудову земельної ділянки. 3. Зобов`язати [PERSON] в місячний термін отримати у районного архітектора будівельний паспорт на забудову ділянки. 17 липня 1992 року позивачем у архітектора Саратського району було замовлено, оплачено та отримано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудовнику [PERSON] в [ADDRESS] . Згідно акту виносу в натурі земельної ділянки індивідуального забудовника, затвердженого архітектором Саратського району 17 липня 1992 року земельна ділянка загальною площею 1400 кв.м (з яких площа забудови - 300 кв.м, площа двору, під`їздів та стежок - 300 кв.м, площа зелених насаджень - 800 кв.м) була виділена в натурі, межі земельної ділянки закріплені на місцевості. Рішенням тридцять восьмої сесії сьомого скликання Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 19 липня 2018 року № 617-VІІ «Про скасування рішення виконкому Зорянської сільської ради від 24 грудня 1991 року № 10 «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків», у зв`язку з забрудненням, псуванням, неправомірним використанням земельної ділянки, невиконанням вимог щодо використання земель відповідно до цільового призначення, сільська рада вирішила: 1. Скасувати підпункт 13 пункту 1 рішення виконкому Зорянської сільської ради від 24 грудня 1991 року № 10 «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків» в частині виділення земельної ділянки для будівництва житлового будинку громадянину [PERSON] та припинити право на користування зазначеною земельною ділянкою орієнтовною площею 0,14 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 2. Зобов`язати [PERSON] вивезти будівельні матеріали з місця розташування земельної ділянки в місячний термін. 3. Вказану земельну ділянку перевести до земель запасу Зорянської сільської ради. Не погоджуючись із зазначеним рішенням Зорянської сільської ради, [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2022 року позов [PERSON] до Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа: [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення № 617-VII від 19 липня 2018 року - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 19 липня 2018 року № 617-VII «Про скасування рішення виконкому Зорянської сільської ради від 24 грудня 1991 року №10 «Про виділення земельних ділянок для будівництва житлових будинків». 20 листопада 2019 року позивач звернувся з письмовою заявою до голови Зорянської сільської ради Райчевої В.Д. з проханням надати йому дозвіл на виготовлення документації на земельну ділянку, яка була виділена йому Рішенням № 36 виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області від 24 грудня 1991 року «Про виділення земельних ділянок під будівництво житлових будинків». Рішенням п`ятдесят сьомої сесії сьомого скликання Зорянської сільської ради від 13 грудня 2019 року № 930-VII відмовлено [PERSON] у наданні дозволу на виготовлення документів на земельну ділянку на території Зорянської сільської ради Одеської області за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що у клопотанні не зазначено орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення, заявник не додав до заяви графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-5100639042022, сформованого 26 липня 2022 року, земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , має кадастровий номер: 5124581100:02:001:0917, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площа земельної ділянки: 0,1479 гектарів, право власності даної ділянки зареєстровано за [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області 17 січня 2020 року № 957-VII. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 вказаної статті передбачений перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Разом з тим вказаний перелік не є вичерпним, що логічно випливає зі змісту частини 3 статті: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови ВП ВС від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови ВП ВС від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном (постанова ВП ВС від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17). У пунктах 74, 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 зазначено: «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України є неефективними. Таким чином, ані позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, ані позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідають належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові». У пунктах 64-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду знову нагадує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (п.100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц п.98). Такий позов позивачем не був заявлений, а одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у п.5 ч.3 ст.2 та ст.13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з обставин даної справи, право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] , на підставі рішення органу місцевого самоврядування Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області 17 січня 2020 року № 957- VII та позивач, який не є власником майна (спірна земельна ділянка зареєстрована за відповідачем), пред`явив позов про визнання державної реєстрації права власності протиправною та скасувати її. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Одночасно, частина друга статті встановлює, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Касаційний цивільний суд Верховного Суду в своїй постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 361/3659/18 зазначив, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України). Перелік способів захисту земельних прав викладений у частині третій статті 152 ЗК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним зазначеною частиною, або ж іншим способом, який передбачений законом. Як вже судом було зазначено, пред`явлення вимоги про визнаня протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення порушеного права. Отже, позовні вимоги позивача про визнання державної реєстрації права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 5124581100:001:0917, місце розташування [ADDRESS] , землі житлової та громадської забудови, площа земельної ділянки 0,1479 га, зареєстрованої 07 листопада 2019 року на підставі рішення органу місцевого самоврядування Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області 17 січня 2020 року № 957-VII, у якому значиться власником нерухомого майна [PERSON] , протиправною та скасувати її, не підлягають задоволенню, оскільки не є ефективним способом захисту прав позивача. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідачки на користь позивача судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed