Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

30 листопада 2021 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про встановлення нікчемності попереднього договору від 12 липня 2018 року про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , на [ADDRESS] , третя секція, укладеного між [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] та [PERSON] і стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 261\~900,00 грн, 18 318,65 грн (3% річних за користування коштами), 40\~018,32 грн (інфляційні витрати), а всього 320\~236,97 грн. Крім того, просить стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати у розмірі 1 816, 00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 12 липня 2018 року між Позивачем, як покупцем та відповідачем [PERSON] як продавцем, від імені і в інтересах якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , на [ADDRESS] , третя секція. Згідно п. 1 попереднього Договору продавець зобов`язувався в строк до 30 червня 2019 року передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язувався прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] , на [ADDRESS] , третя секція в порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором. Вказує, що у п.3 попереднього договору сторони домовились, що договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30 червня 2019 року. Ціна продажу квартири складала 326\~250 ,00 грн, що еквівалентно 12\~457 доларів США. Ціна за 1 кв.м квартири становила 11\~250, 00 грн.\~Позивач зазначає, що відповідно до п.4 попереднього договору, при його укладенні на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв суму авансу у розмірі 261\~900, 00 грн, що еквівалентно 10\~000 доларів США. Залишок суми у розмірі 64 350,00 грн Покупець зобов`язався сплатити до 30 червня\~2019 року. Зазначає, що також згідно умовами попереднього договору у випадку відмови Продавця від продажу, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 261\~900,00 грн протягом 1 місяця. Вважає, що вказаний попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна - вказаної квартири від\~12 липня 2018 року є нікчемним правочином, оскільки не є нотаріально посвідченим. Вказує, що основний договір купівлі-продажу взагалі не був укладений з вини відповідача, оскільки будинок до цього часу не побудований, грошові кошти в сумі 261\~900,00 грн набуті відповідачем [PERSON] без достатньої правової підстави, та підлягають поверненню позивачу [PERSON] . Зазначає, що відповідно до вимог ст.625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу у розмірі трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Вважає, що Відповідач [PERSON] повинен\~ сплатити\~ Позивачу [PERSON] внаслідок укладення нікчемного договору від 16 квітня 2021 року 261\~900, 00 грн , 18\~318 ,65 грн - сума відсотків за користування грошовими коштами за період з 01.08.2019 року по 29.11.2021 року та інфляційні збитки за вказаний період у сумі 40\~018, 32 грн. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 січня 2022 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження за вказаним позовом. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. В судове засідання відповідач не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав.\~Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань від відповідача станом на час прийняття рішення до суду не надходило. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За відсутності заперечень позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали\~справи,\~зібрані у\~справі докази,\~суд\~ дійшов\~висновку,\~що позов\~підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 3ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За вимогами ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільно-процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12 липня 2018 року між [PERSON] , як покупцем, та [PERSON] , як продавцем, від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , був укладений попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно п. 1 Попереднього Договору продавець зобов`язувався в строк до 30 червня 2019 року передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язувався прийняти і оплатити квартиру [ADDRESS] , на [ADDRESS] , третя секція в порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та Основним Договором. Відповідно до п.3 Попереднього Договору сторони домовились, що договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 30 червня 2019 року. Ціна продажу квартири складає 326\~250 ,00 грн, що еквівалентно 12\~457 доларів США. Ціна за 1 кв.м квартири становить 11\~250, 00 грн.\~ Пунктом 4 Попереднього Договору, встановлено, що при його укладенні на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв суму авансу у розмірі 261\~900, 00 грн, що еквівалентно 10\~000 доларів США. Залишок суми у розмірі 64 350,00 грн Покупець зобов`язався сплатити до 30 червня\~2019 року. Відповідно до п. 5 Попереднього Договору у випадку відмови (ухилення) Продавця від продажу у строк, передбачений цим договором, або наявної заборони на продаж майна продавцем, або визнання об`єкту будівництва незаконною забудовою, або наявність підстав для визнання забудови як об`єкту будівництва, побудованого з порушенням чинних норм, що не дає можливості ввести його в експлуатацію,, Продавець повинен повернути Покупцю одержану від нього суму авансу в розмірі 261\~900,00 грн, що еквівалентно 10\~000 доларів США протягом одного місяця. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина 1 ст.628 ЦК передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Інститут свободи договору передбачає можливість сторін вільно визначати зміст договору, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, які не суперечать законодавству, з врахуванням звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати й ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства та не суперечать ним. Відповідно до частин першої, третьої\~статті 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Так, попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору. Основним договором у правовідносинах сторін даної справи мав стати договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частини третя та четверта статті 334 ЦК). У свою чергу,статтею 182 ЦК передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно п. 13Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1\~ст. 220 ЦК України\~встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається (абз. 1 ч. 2\~ст. 215 ЦК України). В силу статей 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що 12 липня 2018 року між Позивачем, як покупцем, та Відповідачем, як продавцем, від імені і в інтересах якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , був укладений\~ попередній договір про\~ укладення договору купівлі-продажу квартири. При дослідженні в судовому засіданні копії вказаного попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири було встановлено, що цей договір є нотаріально не посвідчений, а тому згідно до ч. 2 ст. 215 та ст. 657 ЦК України є нікчемним, оскільки його недійсність встановлена законом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга\~статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом…»; «…за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті\~15,\~16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої\~статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову в частині заявлених вимог про встановлення нікчемності Попереднього договору про укладення договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2018 року, оскільки даний правочин є нікчемним в силу закону. Щодо вимог позивача про стягнення із відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 261\~900, 00 грн, переданих за Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2018 року, суд зазначає наступне. Як було встановлено вище, відповідно до пункту 4 Попереднього Договору, при його укладенні на підтвердження намірів сторін Покупець передав, а Продавець прийняв суму авансу у розмірі 261 900, 00 грн, що еквівалентно 10 000 доларів США. Залишок суми у розмірі 64 350,00 грн Покупець зобов`язався сплатити до 30 червня 2019 року. Суд не погоджується з доводами позивача, про те що сплачена сума авансу за Попереднім договором про укладення договору купівлі-продажу квартири від 12 липня 2018 року є безпідставно набутими коштами з огляду на таке. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення\~глави 83 ЦК України\~щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз\~статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого\~статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Одночасно,\~стаття 216 ЦК України\~встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.\~Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Відповідно до частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216\~ЦК України\~залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі\~статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується\~стаття 1212 ЦК України. Разом з тим, згідно зі\~статтею 570 ЦК України\~завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила\~статті 570 ЦК України\~поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14-ц (провадження № 61-6475св20) та від 08 квітня 2021 року у справі № 640/19696/17 (провадження № 61-2624св20). Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам законодавства, між сторонами укладено не було, а вони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, то передана позивачем грошова сума у загальному розмірі 261 900, 00 грн є авансом, який підлягав поверненню. Згідно з частиною першою\~статті 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10\~постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша\~статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оскільки укладений між сторонами правочин - договір купівлі-продажу квартири є нікчемним, проте, на його виконання позивачем були сплачені грошові кошти у розмірі 261 900, 00 грн, то відповідно до\~ст. 216 ЦК України до такого договору підлягають застосуванню наслідки нікчемного правочину шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 261 900, 00 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2\~ст. 216 ЦК України, якщо через вчинення недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно\~ст. 625 ч. 2 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц зроблено висновок про те, що положеннями\~статті 625 ЦК України\~визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Отже, положення даної статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Частиною 4\~ст.263 ЦПК України\~визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Факт порушення відповідачем грошового зобов`язання передбачає його обов`язок як боржника сплатити грошові кошти на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, позивачка має право вимагати від відповідача сплати також 3%річних від простроченої суми за користування грошима та інфляційних витрат. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок 3% річних від простроченої суми в розмірі 18 318,65 грн.та інфляційних витрат у розмірі 40 018,32 грн. Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за час потягом якого відповідачем прострочено виконання зобов`язання та 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню в сумі 58 336,97 грн. (3% річних в розмірі 18 318,65 грн. + інфляційні втрати за час прострочення виконання грошових зобов`язань у розмірі 40 018,32 грн.). Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 816, 00 грн.

Outcome: partial