Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Заявниця [PERSON] 10.06.2022 року звернулася до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання її батька [PERSON] , [INFO] , на території України у період з 01.01.1958 року по 31.12.1976 року. В своїй заяві вказує, що заявниця [PERSON] є громадянкою Німеччини, дівоче прізвище [PERSON] . Встановлення факту постійного проживання на території України заявниці необхідно для подання заяви про отримання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання на підставі постійного проживання її батька на території України. Її батько постійно проживав в Україні з дитинства. Проживав в селі, розташованому у Березівському районі Одеської області. Після цього переїхав до Одеси, де навчався у Одеському медичному училищі з 01.09.1971 року по 15.01.1974 року. Також, на свідоцтві про народження [PERSON] є штамп про реєстрацію місця проживання за адресами: [ADDRESS] . Пізніше батько заявниці виїхав на постійне проживання до РСФСР та отримав пізніше громадянство Російської Федерації. У 2011 році батько заявниці повернувся до України. Окрім цього, [PERSON] отримав в Україні дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання. Він зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Заявниці відомо, що підставою отримання ним дозволу на імміграцію та посвідки був той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року. Отже, батько заявниці постійно проживав в Україні до 1991 року та навіть отримав посвідку на постійне проживання на цій підставі. Таким чином, встановлення факту постійного проживання батька заявниці на території України до 1991 року є для неї підставою для отримання дозволу на імміграцію. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити та проводити розгляд заяви у його відсутність. Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд заяви за його присутності, заперечував проти задоволення заяви, зазначав про відсутність доказів постійного проживання в Україні батька заявниці та вказав на наявність спору про право та передчасне подання заяви про встановлення юридичного факту. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає що заява є обґрунтованою та такою що підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб, заявниця мала дошлюбне прізвище [PERSON] . Згідно архівної довідки Одеського медичного училища від 26.11.2020 р. №71 батько заявниці [PERSON] був зарахований 01.09.1971 року та відрахований 15.01.1974 року. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] в ньому міститься штамп про реєстрацію місця проживання за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] . У 2011 році батько заявниці повернувся до України. [PERSON] отримав в Україні дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне проживання. Він зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Підставою отримання [PERSON] дозволу на імміграцію та посвідки був той факт, що він постійно проживав на території України до 1991 року. У ході судового розгляду, судом було витребувано докази постійного проживання батька заявниці на території України, а саме, свідоцтво про восьмирічну освіту [PERSON] , де зазначено, що він закінчив вісім класів Маринівської восьмирічної школи с. Мариново Березівського району Одеської області у 1971 року. Також, згідно листа Виконавчого комітету Раухівської селищної громади Березівського району Одеської області, було надано довідку від 21.09.2022 року №955, де зазначено, що [PERSON] , [INFO] проживав у [ADDRESS] на підставі по господарських книг Маринівської сільської ради на протязі 1958-1976 роках. Точні дати в книгах не вказані. Вказані відомості та письмові докази в своїй сукупності свідчать про те, що батько заявниці з 01.01.1958 року по 31.12.1976 року постійно проживав на території України. Згідно п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Згідно ст. 8 Закону України «Про громадянство» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням. Для оформлення дозволу на імміграцію в Україну, за територіальним походженням, на підставі п.3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» в переліку документів значиться документ про постійне проживання особи, чи її родичів на території України. Такий документ у Заявниці відсутній. Згідно п. 11 ч. 7 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - крім зазначених документів подаються документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство України». У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до ч 2. ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Отже, реалізація права отримання дозволу на імміграцію в Україну залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України особи, чи її родичів, який має юридичне значення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Суд вважає, що прийняття рішення про встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття заявницею громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним з чинників, потрібних для отримання особою громадянства України у встановленому законом порядку. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши усі вищезазначені докази у їх сукупності, суд вважає встановленим, що батько заявниці постійно проживав на території України в період з 01.01.1958 року по 31.12.1976 року, у\~зв`язку із цим заява [PERSON] є обґрунтованою та доведеною, а тому її слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved