Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Представник АТ КБ «Приватбанк» 06.01.2022 року звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 18.04.2007 року в розмірі 5750,20 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказує, що 18.04.2007 року [PERSON] підписала з АТ КБ «ПриватБанк» Заяву № б/н та підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому відповідачем збільшився до 10500,00 грн. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов Договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений Договором. Але в процесі користування кредитним рахунком Позичальник не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. Таким чином, у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань за вказаним договором у позичальника виникла заборгованість, яка станом на день її смерті [INFO] становить 5750,20 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2022 року дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. та отримана останньою 10.01.2022 року (нарадча кімната 05.01.2022-10.01.2022). Ухвалою Центрального районного суду від 12.01.2022 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувано у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , призначено судове засідання. 10.02.2022 року від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області надійшов лист №130/01-16, згідно якого,спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] заведена приватним нотаріусом Ягужинською К.Т. 01.08.2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказала, що спадщину після померлої [PERSON] прийняли [PERSON] та [PERSON] , шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, про що банку стало достаменно відомо з листа приватного нотаріуса 18.08.2015 р. Проте Банк звернувся з позовом 13.12.2021 р. в зв`язку з чим трирічна позовна давність була ним пропущена. Окрім того, позивач не надав доказів, які б підтверджували, яке саме майно прийняли у спадок відповідачі та яка його вартість, що унеможливлює стягнення з них заявлених позивачем грошових коштів. Тому, просить відмовити в задоволенні позову з підстав пропущеного строку позовної давності та відсутності підстав для стягнення боргу за кредитом спадкодавця. Слухання справи неоднаразово відкладалося. Ухвалою суду від 26.10.2022 року витребувано у приватного нотаріуса Ягужинської К.Т. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , судове засідання відкладено. 31.01.2023 року на адресу суду, на виконання вимог ухвали від 26.10.2022 року, від нотаріуса Ягужинської К.Т. надійшла витребувана копія спадкової справи №35/2015. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі, до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. У порядку ч.2 ст.247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 18.04.2007 року підписала Анкету - заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послу в Приватбанку, згідно якої їй було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Згідно Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, а також виписки по картковому рахунку в період з 18.04.2007 року по 06.08.2011 року сума наданого кредитного ліміту збільшилася до 10500,00 грн. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом [NUMBER] . Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 04.01.2015 року становить 5750,20 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту. 23.01.2016 року АТ КБ «Приват Банк» відповідно до ч. 2 ст. 1281 Цивільного кодексу України, надіслало претензію кредитора до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори, в якій позивач просив повідомити чи відкривалась спадкова справа після померлої [PERSON] , включити її кредиторські вимоги в спадкову масу, повідомити інформацію стосовно осіб, які подали заяву про прийняття спадщини або відмовилися від прийняття спадщини після смерті боржника, а також щодо осіб, які вже прийняли спадщину та повідомити спадкоємців померлої про наявність заборгованості перед банком на суму 5750,20 грн. При цьому, у відповідь на претензію Банку листом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори від 03.02.2016 року, було повідомлено про те, що Банку необхідно сплатити 51,00 грн. для відпрацювання Претензії кредитора щодо боржника [PERSON] , померлої [INFO] . Однак, Банком не виконано рекомендації та не сплачено відповідну суму для відпрацювання нотаріальною конторою Претензії кредитора. Разом з тим, з листом - претензією Банк звернувся до відповідачів як спадкоємців померлого позичальника лише 25.06.2021 року. При цьому, позивачем вказано, що відповідачі є спадкоємцями померлої, як особи, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом ст. 1218, ч. 3 ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові зі спадкодавця за життя спадкодавця. При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року (справа № 306/2000/16-ц), яку суд враховує при вирішенні цієї справи. Згідно зі ст.526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється зі смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Крім того, ч.2 ст.1281\~ЦК України встановлено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги, що передбачено ч. 3 ст. 1281 ЦК України. Частиною 4 ст.1281\~ЦК України встановлено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені ч. 2 і 3 цієї статті, позбавляється права вимоги. Встановлено, що з претензією кредитора до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори АТ КБ «ПриватБанк» звернувся 23.01.2016 року, 03.02.2016 року було отримано відповідь, а з листом-претензією до спадкоємців позичальника позивач звернувся лише 25.06.2021 року, з позовом до суду 06.01.2022 року. Оскільки жодна із вказаний дій АТ КБ «ПриватБанк» не була вчинена у строки, встановлені ч. 2 ст. 1281 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк», як кредитор спадкодавця [PERSON] , враховуючи вимоги ч. 4 ст. 1281 ЦК України, позбавлений права вимоги до відповідачів. Суд враховує, що положення ст.1282\~ЦК України застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст.1281\~ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Таким чином, встановлені ст.1281\~ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності. Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, ч. 4 ст.1281\~ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з ч. 4 ст.267\~ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відтак, визначені ст.1281\~ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін. Сплив визначених ст.1281\~ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань. Подібний висновок викладено у постанові від 02 лютого 2023 року Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 569/2672/21. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 квітня 2020 року у справі № 562/2627/18, від 27 серпня 2020 року у справі № 757/3276/18-ц, від 27 липня 2022 року у справі № 274/7378/20, та не суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 754/13738/13-ц. Відповідно до ч. 4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємця, який сплинув, позбавляє кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права, оскільки кредитор пред`явив свої вимоги до спадкоємця з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними (преклюзивними), суд приходить до переконливого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Частиною четвертою статті 10\~ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17\~Закону України\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України\~"Про\~судоустрій і\~статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов протиУкраїни", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed