Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому просить суд: стягнути з [PERSON] на користь Міністерства юстиції України безпідставно отримані кошти у розмірі 13 708,30 грн., та витрати по сплаті судового зюору Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 640/29405/20 за позовом [PERSON] до Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, скасування наказу Міністерства юстиції від 01.10.2020 № 3039/к «Про звільнення» в редакції наказу Міністерства юстиції від 19.10.2020 № 3185/к; поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вчинити певні дії, позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції від 01.10.2020 № 3039/к «Про звільнення» в редакції наказу Міністерства юстиції від 19.10.2020 № 3185/к; поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції з 19.10.2020 або на рівнозначній посаді в Міністерстві юстиції; стягнуто з Міністерства юстиції на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення у розмірі 204 367,28 грн. В іншій частині позову відмовлено. Відповідачем вказане рішення суду було виконано. Разом з цим, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2021 було внесено виправлення до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021, а саме: в резолютивній частині рішення виправлено арифметичну помилку щодо кількості відпрацьованих робочих днів за серпень-вересень 2020 року, а саме: 42 робочі дні змінено на 22 робочі дні, а також суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 204367,28 грн змінено на 167840,40 грн. Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 26.10.2021 № 2558/к «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з займаної посади та проведено остаточний розрахунок. У зв`язку зі зміною на підставі ухвали Окружного адміністративного суду від 20.10.2021 суми стягнення з «204367,28» на «167840,40» у [PERSON] виникла заборгованість перед Міністерством юстиції у сумі 36526,87 гривень. Крім того, Міністерством юстиції було нарховано [PERSON] компенсацію невикористаної відпустки за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року за 36 календарних днів у розмірі 19497,96 грн. Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 26.10.2021 № 2558/к «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з займаної посади та проведено остаточний розрахунок. У зв`язку зі зміною на підставі ухвали Окружного адміністративного суду від 20.10.2021 суми стягнення з «204367,28» на «167840,40» у [PERSON] виникла заборгованість перед Міністерством юстиції у сумі 36526,87 гривень. Крім того, Міністерством юстиції було нараховано [PERSON] компенсацію невикористаної відпустки за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року за 36 календарних днів у розмірі 19497,96 грн. В свою чергу бухгалтерська служба здійснила повернення коштів заборгованості перед Міністерством юстиції за рахунок нарахованої компенсації невикористаної відпустки [PERSON] у розмірі 19497,96 грн. Таким чином, Міністерство юстиції претендує на повернення саме різниці безпідставно сплачених коштів [PERSON] у розмірі 13 708,30 грн. 07 листопада 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін. Копію вказаної ухвали позивачем було отримано 07 грудня 2022 року, відповідачем копію ухвали, копію позовної заяви з доданими до неї документами не було отримано, конверт разом з вказаними документами повернувся до суду із відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання». Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень подано не було, відповідачем не використано право подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону Судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 у справі № 640/29405/20 за позовом [PERSON] до Міністерства юстиції про визнання протиправними дій, скасування наказу Міністерства юстиції від 01.10.2020 № 3039/к «Про звільнення» в редакції наказу Міністерства юстиції від 19.10.2020 № 3185/к; поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вчинити певні дії, позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції від 01.10.2020 № 3039/к «Про звільнення» в редакції наказу Міністерства юстиції від 19.10.2020 № 3185/к; поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу судового забезпечення з питань державної реєстрації та нотаріату Управління судового забезпечення суміжних правових інститутів Департаменту з питань судової роботи Міністерства юстиції з 19.10.2020 або на рівнозначній посаді в Міністерстві юстиції; стягнуто з Міністерства юстиції на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення у розмірі 204 367,28 грн. В іншій частині позову відмовлено Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 змінено в мотивувальній та доповнено абзац третій резолютивної частини рішення висловом «або нижчій посаді (за її згодою)». В іншій частині рішення залишено без змін. На виконання зазначених судових рішень відповідно до пункту 3 наказу Міністерств юстиції від 10.09.2021 № 2191/к «Про поновлення» [PERSON] було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 204 367,28 грн, що підтверджується випискою з 14.09.2021 Державної казначейської служби. Разом з цим, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2021 було внесено виправлення до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021, а саме: в резолютивній частині рішення виправлено арифметичну помилку щодо кількості відпрацьованих робочих днів за серпень-вересень 2020 року, а саме: 42 робочі дні змінено на 22 робочі дні, а також суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 204367,28 грн змінено на 167840,40 грн. На виконання вказаної ухвали суду наказом Міністерства юстиції від 27.10.2021 № 2581/к «Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції від 10.09.2021 № 2191/к» було замінено в пункті 3 цифри «204367,28» цифрами «167840,40». Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 26.10.2021 № 2558/к «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з займаної посади та проведено остаточний розрахунок. У зв`язку зі зміною на підставі ухвали Окружного адміністративного суду від 20.10.2021 суми стягнення з «204 367,28» на «16 7840,40» у [PERSON] виникла заборгованість перед Міністерством юстиції у сумі 36526,87 гривень. Крім того, Міністерством юстиції було нараховано [PERSON] компенсацію невикористаної відпустки за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року за 36 календарних днів у розмірі 19 497,96 грн. В свою чергу бухгалтерська служба здійснила повернення коштів заборгованості перед Міністерством юстиції за рахунок нарахованої компенсації невикористаної відпустки [PERSON] у розмірі 19 497,96 грн. Відповідно до наказу Міністерства юстиції від 26.10.2021 № 2558/к «Про звільнення» [PERSON] було звільнено з займаної посади та проведено остаточний розрахунок. Таким чином, у [PERSON] залишилася заборгованість перед Міністерством юстиції у розмірі 13 708,30 грн. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.08.2022 касаційну скаргу Міністерства юстиції у справі № 640/29405/20 задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07:2021 скасовано у частині задоволених позовних вимог. Прийнято в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2021 залишено без змін. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. За змістом ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Вирішуючи спір по суті суд виходить з того, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Як зазначав Верховний Суд, норми ст. ст.1212, 1213 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлював наявність між сторонами договору, то визнавав застосування до таких відносин ст. 1212 неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.). Водночас у постанові ВСУ від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 суд відзначив, що конструкція ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм гл. 83, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише у момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Узагальнюючи викладене, можна сказати, що норми ст. 1212, 1213 ЦК України, застосовуються у таких випадках: зобов`язання між сторонами виникло не на підставі договору; набуття або збереження майна є абсолютною безпідставним; безпідставне збагачення однієї особи через іншу не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Разом з тим, суд звертає увагу на правову позицію у подібних правовідносинах, висловлену Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 у справі № 922/536/18: «26. Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підставі (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особі зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов, набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого), набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, не якій майно надувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. За змістом положень глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювана шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна». Міністерство юстиції листом від 30.11.2021 № 116994/16.2.2/31-21 зверталось на адресу Відповідача з проханням повернути заборгованість у сумі 13708,30 грн., який в свою чергу був залишений без виконання. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, оцінивши докази, подані сторонами, встановивши характер спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позов Міністерства юстиції України до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів є обґрунтованим та таким підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.10.2021 у справі № 640/29405/20 було внесено виправлення до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.03.2021 року, що спричинило надмірну виплату коштів за судовими рішеннями на користь відповідача. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 481,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні з даним позовом до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved