Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.1991 року є власником частини жилого будинку [ADDRESS] . З 06.04.2006 року у вказаному будинку зареєстрований син позивача [PERSON] , однак з липня 2012 року там не проживає, оскільки поїхав на заробітки до росії, його місцезнаходження на теперішній час невідоме. У зв`язку з тим, що відповідач вже тривалий час не проживає у будинку, позивачу доводиться самостійно сплачувати комунальні послуги за двох зареєстрованих осіб, крім того виникли проблеми з отримання вугілля для опалення будинку. На підставі викладеного позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 01.02.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву до суду не надійшло. Сторони в судове засідання не з`явились про день,час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує, судові витрати просила залишити за нею. Від відповідача [PERSON] жодних заяв або доказів поважності неявки до суду не надходило, відзиву на позовну заяву до суду також не було подано. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву позивача, який не заперечував проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником частини жилого будинку [ADDRESS] з відповідною часткою надвірних побудов, що підтверджується Договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 23.04.1991 року, зареєстрований в реєстрі за №984. (а.с.9) У вищевказаному будинку за адресою: [ADDRESS] , з 06.04.2006 року зареєстрований син позивача [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією домової книги для прописки громадян та повідомленням відділу реєстрації Добропільської міської ради №15-23/24 від 23.01.2023 року. (а.с.11-17,25) З довідки голови квартального комітету вулиці Гімназистів від 18.01.2022 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично з 2012 року за даною адресою не проживає. Даний факт також підтвердили сусіди. (а.с.10) За змістом ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Положеннями статті 41\~Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України\~від 17\~липня 1997\~року №475/97-ВР\~«Про ратифікацію\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод\~1950\~року,\~Першого протоколу\~та протоколів\~№ 2,\~4,\~7\~та 11\~до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 1 ст.383\~ЦК та ст.150\~Житлового кодексу\~Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб. Згідно з ч.1 ст.156\~ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156\~ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317\~ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст.\~319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.\~321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Статтею 405\~ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлений ст.405\~ЦК України строк у жилому приміщенні без поважних причин. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані суду письмові докази, суд дійшов висновку, що відповідач добровільно змінив своє місце проживання, і є такими, що понад один рік без причин, які б могли бути визнані судом поважними, не проживає у спірному житловому будинку, належному на праві власності позивачу, не бере участі в утриманні будинку, його тривала відсутність за місцем реєстрації свідчить про те, що він має інше місце проживання, про що свідчить надана позивачем копія паспорту громадянина рф, втратив інтерес до спірного житлового будинку, а отже є законні підстави для визнання його такими, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно п.\~6\~ч.\~1 ст.\~264\~ЦПК України під час\~ухвалення рішення\~суд вирішує\~питання,\~зокрема,\~щодо розподілу\~між сторонами\~судових витрат.\~Відповідно до\~ч.\~1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в заяві судові витрати просив залишити за ним. На підставі ст. 47 Конституції України,\~ст.ст. 9, 71, 72 ЖК України, 405 ЦК України,\~

Outcome: approved