Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] в Смілянському районі Черкаської області відбулось дорожньо-транспортна пригода, де водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ-2107, реєстраційний № [NUMBER] , та водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Деу Ланос», реєстраційний № [NUMBER] , здійснили наїзд на пішохода [PERSON] , яка доводилась їй матір`ю. Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці. 24 жовтня 2018 року за фактом настання ДТП було внесено відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №1201825080000431 з попередньою кваліфікаціє за ст.286 КК України. 31 січня 2019 року вказане кримінальне провадження було закрито в порядку, визначеному п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Станом на день ДТП відповідальність водія [PERSON] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», водія [PERSON] - у ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». Позивач стверджує, що нею були здійснені витрати на поховання матері у розмірі 16748,40 грн. Крім того, вона терпіла моральні страждання. Оскільки станом на момент ДТП до складу сім`ї загиблої, що мали право на отримання відшкодування моральної шкоди, окрім неї, входив ще чоловік загиблої - [PERSON] , позивач вважає, що має право на отримання страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 1/2 частини від законодавчо визначеного розміру, що становить 22338,00 грн. 15 травня 2020 року представником позивача було надіслано на адресу відповідачів повідомлення про ДТП та заяви на виплату 22338 грн. страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди та 16748,40 грн. страхового відшкодування понесених витрат на поховання. Посилаючись на те, що відповідачі не вчинили жодних дій, спрямованих на виплату належних їй сум, [PERSON] просила стягнути їх із відповідачів у рівних частках в судовому порядку. В подальшому позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, якою фактично збільшила позовні вимоги, та зазначила, що у позовних вимогах було розраховано в межах страхового ліміту на одного загиблого заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі з розрахунку 1/2 частки страхового відшкодування, оскільки до складу сім`ї загиблої [PERSON] входили дві особи - дочка і чоловік. Однак, в квітні 2021 року чоловік загиблої помер. Оскільки позивач залишилась єдиним близьким родичем загиблої, просила стягнути з відповідачів страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі по 22338,00 грн. з кожного. 04.03.2021 до суду надійшов відзив ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», у якому цей відповідач позов не визнав та пояснив, що однією із підстав для виплати страхового відшкодування потерпілим або особам, які відповідно до чинного законодавства України мають право на таке відшкодування, є наявність в діях застрахованої особи вини. Якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі перебуг строку виплати страхового відшкодування припиняється до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Однак, станом на дату подання відзиву вина жодного з водіїв не встановлена. Крім того, позивачем не доведено коло осіб, які можуть претендувати на виплату моральної шкоди, а тому є вірогідність, що сума, яка могла б бути виплачена [PERSON] , була б значно меншою. Заперечуючи проти виплати витрат на поховання відповідач зазначив, що вони нічим не підтвердженні, адже ні накладна, ні договір-замовлення не є платіжними документами та не підтверджують сплату зазначених в них сум. У запереченнях щодо збільшених позовних вимог товариство зазначило, що право на отримання моральної шкоди нерозривно пов`язане з особо, а тому у позивача відсутнє право отримувати страхове відшкодування за [PERSON] 05.05.2021 до суду надійшов відзив ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», в якому цей відповідач позов не визнав та пояснив, що позивачем не доведено факту настання дорожньо-транспортної пригоди за участю застрахованого товариством транспортного засобу. З огляду на те, що страховик не має права ознайомлюватись із матеріалами кримінального провадження, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» просило представника позивача надати, зокрема, постанову про закриття кримінального провадження чи рішення суду по заявленій події. Однак, ні позивач, ні її представник обов`язку щодо сприяння страховику в розслідуванні причини та обставин ДТП не виконали, відповідні документи вони не надали. Вказані обставини унеможливили встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання. В судове засідання сторони та їх представники не з`явились. Представник позивача адвокат Ієговська А.О. направила до суду клопотання, в якому просила розгляд справи провести за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про причини неявки свого представника не повідомив, хоча про місце, день і час розгляду справи товариство було повідомлене шляхом направлення судової повістки. ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» про причини неявки свого представника не повідомив, хоча про місце, день і час розгляду справи товариство було повідомлене шляхом направлення судової повістки Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд прийняв рішення про розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] по вул. Соборній, 240, в м. Сміла Черкаської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ-2107, реєстраційний № [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , автомобіля «Деу Ланос», реєстраційний № [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та пішохода [PERSON] . В результаті ДТП пішохід [PERSON] загинула. Вказані обставини підтверджуються довідкою №3018297613715430, виданою управлінням патрульної поліції у Львівській області, та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , а також повідомлення Смілянського міського відділу ДРАЦС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15 грудня 2020 року загибла доводилась позивачу матір`ю. Станом на дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , пов`язана з експлуатацією автомобіля ВАЗ-2107, реєстраційний № [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», а водія [PERSON] , пов`язана з експлуатацією автомобіля «Деу Ланос», реєстраційний № [NUMBER] - у ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група». Вказані обставини підтверджуються витягами з бази даних МТБСУ і визнається відповідачами. 13 травня 2020 року [PERSON] звернулась до ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. Одночасно нею були направлені заяви про виплату страхового відшкодування моральної шкоди та понесених нею витрат на поховання. Як встановлено в ході розгляду справи відповідачі на момент розгляду цивільної справи виплату страхового відшкодування [PERSON] не здійснили. Спірні правовідносини урегульовані нормами Цивільного кодексу України та Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Частинами першою-третьою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Положення ст. 1187 ЦК України є спеціальними відносно ст. 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. У пункті 1.3 ст. 1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Згідно із ст. 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 цього Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, а відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Статтею 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого. Пунктом 27.1 ст. 27 цього Закону передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.3 ст. 27 цього Закону визначено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Пунктом 27.4 ст. 27 цього Закону встановлено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" у 2019 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3723,00 грн. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц вказала, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Водночас відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Отже, та обставина, що відносно водія закрито кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, не звільняє від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки. Такі правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 345/3335/17, Постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 445/370/19, Постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 195/646/19, Постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 501/2015/16-ц. Разом з тим, у відповідності до п. 36.3 ст. 36 цього Закону у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. В ході розгляду справи судом встановлено, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув пішохід [PERSON] , сталася за участю двох автомобілів. Як вже зазначено вище, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. В п. 35.1 ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктами 36.1 і 36.2 ст. 36 Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: approved