Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

07.03.2018 року [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, Дніпровська міська рада, приватний нотаріус Дніпровського нотаріального округу Шатковська І.Ю., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Головне управління ДФС у Дніпропетровській області, про визнання нерухомості спільною сумісною власністю, визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу, скасування рішень, витребування майна та визнання права власності. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] (до укладення шлюбу - [PERSON] ) з 01.01.2015 року проживали однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. 01.01.2015 року уклали письмовий договір про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю і ведуть спільне господарство, який підписали особисто. Відповідно до умов договору вони погодили, що будь-яке майно, а також грошові кошти, які будуть належати кожному з них або будуть зареєстровані за одним з них після укладення цього договору є спільною сумісною власністю сторін договору. За період спільного проживання [PERSON] та [PERSON] вирішили придбати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , щоб проживати в ній після укладення шлюбу. 02.07.2015 року за рахунок спільних коштів [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] вищевказану квартиру. [PERSON] при укладені договору купівлі-продажу не був присутнім, разом з [PERSON] був її брат [PERSON] . Квартира була зареєстрована на [PERSON] . 03.09.2015 року [PERSON] без відома та згоди [PERSON] підписала довіреність на ім`я [PERSON] , за якою 04.09.2015 року квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , була продана [PERSON] за умовами договору за 140\~404 грн., які [PERSON] не отримував. 29.07.2016 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу вказаної квартири з [PERSON] . 17.09.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, по теперішній час продовжують проживати разом та вести спільне господарство як подружжя. Наразі проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12016040000000664 за заявою [PERSON] , в якій остання зазначила, що довіреність вона підписала внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Позивач вважає, що видана [PERSON] довіреність підлягає визнанню недійсною, оскільки квартира належала [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а в довіреності зазначено, що квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] . Таким чином, [PERSON] , вчиняючи односторонній правочин, надавши довіреність [PERSON] , вийшла за межі її цивільних прав та вчинила дії, що порушили право власності [PERSON] . Позивач зазначає, що наведене свідчить, що довіреність є недійсною, а тому договір купівлі-продажу квартири, укладений на підставі цієї довіреності є недійсним. Також позивач вказав у позові, що положення договору не містять інформації, що квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , а також, що відчужується за згодою останнього як співвласника, натомість в договорі зазначено, що квартира належить [PERSON] та, що на момент підписання договору не існує будь-яких прав третіх осіб та відсутні будь-які обставини, які обмежують чи забороняють продавцю здійснити його вільних продаж. У зв`язку з порушенням іншим співвласником [PERSON] прав [PERSON] квартира підлягає поділу та витребуванню у [PERSON] . На підставі викладеного позивач просить: -визнати квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; -визнати недійсною довіреність, видану [PERSON] [PERSON] , яка 03.09.2015 року посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., зареєстрована в реєстрі за № 1405; -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , -скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; -скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; -витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] вищевказану квартиру; -розділити майно, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , наступним чином: -визнати за [PERSON] право власності на частину вказаної квартири; -визнати за [PERSON] право власності на частину зазначеної квартири. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Нижного А.В. від 03.04.2018 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. За розпорядженням керівника апарату Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 23 від 20.04.2018 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи та передано справу у провадження судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська Остапенко Н.Г. від 24.04.2018 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 24.04.2018 року частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову по справі та заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню квартири [ADDRESS] (реєстровий номер 671479012101), яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. 31.05.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому визнала позовні вимоги, а також зазначила, що на момент підписання спірної довіреності між нею та [PERSON] діяв договір про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю, тому квартира належала обом сторонам такого договору на праві спільної сумісної власності, що передбачало розпорядження квартирою виключно за наявності волевиявлення та згоди обох співвласників. Також [PERSON] вказала у відзиві на позов, що 03.09.2015 року, коли вона перебувала в Харкові, їй зателефонувала мати та повідомила, що брат [PERSON] [PERSON] переказав їй терміново приїхати до міста Дніпра та переписати квартиру, право власності на яку зареєстровано за нею, інакше його вб`ють. Цього ж дня відповідач приїхала до м. Дніпра, де зустрілася з братом, який повідомив, що відносно нього чиняться насильницькі дії і просив підписати довіреність на розпорядження спірною квартирою на [PERSON] . Переживаючи за життя брата, 03.09.2015 року [PERSON] підписала у нотаріуса довіреність, на підставі якої наступного дня квартиру було продано. Про зазначені обставини [PERSON] розповіла [PERSON] лише на початку 2016 року. Волевиявлення на продаж квартири вона не мала, жодних дій, які вчиняються при відчуженні майна не вчиняла, не визначала вартість квартири, коштів від її продажу не отримувала. У кримінальному провадженні № 12016040000000664 має статус потерпілої. Окрім звернення до поліції [PERSON] відкликала видану довіреність. На підставі викладеного вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалою суду, постановленою 05.06.2018 року без виходу суду до нарадчої кімнати, задоволено клопотання про допит [PERSON] та [PERSON] в якості свідків. Ухвалою суду від 05.06.2018 року витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлії Володимирівни, м. Дніпро, 49000, вул. Шевченка, 11, прим. 59, належним чином завірені копії нотаріальної справи щодо укладення договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 02.07.2015 року, реєстровий номер 1444. 20.06.2018 року від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій зазначила, що обставини, викладені в позові, не відповідають дійсності та не підтверджені доказами. У заяві [PERSON] надала пояснення, що в 2015 році чоловік [PERSON] - [PERSON] вирішив придбати квартиру у спільного знайомого [PERSON] , сестрою якого є [PERSON] . Квартиру [PERSON] продавав разом з усім майном, оскільки планував виїхати на постійне проживання за кордон. Власником квартири стала [PERSON] . Грошові кошти за квартиру були передані [PERSON] , яка продавала спірну квартиру за довіреністю. Про [PERSON] до жовтня 2016 року не чула, про те, що [PERSON] проживає з адвокатом [PERSON] ніколи не казав, а юридичні послуги останньому завжди надавала його знайома [PERSON] , яка здійснювала продаж квартири. Також [PERSON] вказала, що дана позовна заява значно відрізняється від позову від 12.10.2016 року, в якій [PERSON] зазначив, що [PERSON] був зі [PERSON] , коли вона купувала квартиру, а в судових засіданнях та раніше поданих позовах зазначав, що [PERSON] приїздила з м. Харків, де знаходилась на сесії, на укладання договору, а він не встигав прибути до нотаріуса. При цьому, [PERSON] зазначала, що була сама. Відповідач вважає, що такі дії [PERSON] направлені на незаконне заволодіння майном, яке йому раніше не належало. 20.06.2018 року від [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому заперечувала проти задоволення позову. Заперечення обґрунтовано тим, що жодного доказу неправомірності придбання [PERSON] спірної квартири позивачем не надано, Законодавством не передбачена недійсність угоди при відчуженні спільного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання угод недійсними на підставі його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди повинні виходити з права іншого з подружжя на відповідну вартість відчуженого не в інтересах сім`ї майна. На підставі викладеного відповідач просить відмовити в задоволенні позову. 06.08.2018 року від третьої особи [PERSON] надійшла заява, в якій зазначено, що звернення [PERSON] з позовом є зловживанням правами, оскільки договір фактично виконаний, доказів відсутності у [PERSON] волевиявлення щодо реалізації квартири не надано, а навпаки зазначене підтверджується довіреністю. Крім того, розрахунок за спірну квартиру проведено в повному обсязі, [PERSON] надавала розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів у сумі 18\~000 дол. США., яка вилучена до матеріалів кримінального провадження № 12016040650003661. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду, постановленою 03.09.2018 року без виходу суду до нарадчої кімнати, після з`ясування думок учасників процесу закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 23.02.2023 року по цивільній справі залучено правонаступника Головного управління ДФС у Дніпропетровській області Головне управління ДПС у Дніпропетровській області. У судове засідання, призначене за його клопотання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, позивач [PERSON] не з`явився. Через систему «Електронний суд» подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з прийняттям участі у слідчих діях по кримінальному провадженню в м. Київ. На підтвердження вказаного надав копію повістки про виклик його клієнта на 22.02.2023 року о 14-00 до ГСУ СБУ для участі в допиті свідка по кримінальному провадженню. При цьому, доказів зайнятості 23.02.2023 року о 14-00 [PERSON] не надав. Враховуючи викладене, суд визнає причину неявки позивача не поважною. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). З урахуванням зазначеного вище, а також того, що раніше за заявами позивача розгляд справи неодноразово відкладався, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності [PERSON] . У судовому засіданні 26.11.2018 року представник [PERSON] адвокат Круглий В.В. позов визнав. У судове засідання 23.02.2023 року відповідач [PERSON] та її представник адвокат Круглий В.В. не з`явилися. Від [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з можливою масованою ракетною атакою. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Так, зокрема, не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені\~ст. 55 цієї Конституції. Також відповідно до ст. 122 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені\~Конституцією України\~та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені\~Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктами 2, 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Враховуючи викладене, а також тривалість розгляду справи, учасникам якої були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, суд вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, та доходить висновку про можливість розгляду справи без участі представника [PERSON] . У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Маслов С.С. проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, у задоволенні позовних вимог просив відмовити. У судовому засіданні 18.12.2018 року третя особа [PERSON] , представник третьої особи [PERSON] [PERSON] позов не визнали. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У судове засідання 23.02.2023 року не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили. Від третьої особи: приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шатковської І.Ю. надійшла заява, в якій просила розглянути справу в її відсутність відповідно до діючого законодавства. Належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю., представник Дніпровської міської ради, представник Головного управління ДПС у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутністю учасників справи, які не з`явилися в судове засідання. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири, укладеного 02.07.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , остання придбала за 373\~977 грн. квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , та повідомила, що квартира, яка є предметом даного договору, переходить в її особисту приватну власність, оскільки на момент її придбання вона у шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах не перебуває та кошти, за які купується квартира є її особистою приватною власністю. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 1444 (т. 2 а.с. 75-76). 02.07.2015 року [PERSON] подала до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. заяву, в якій засвідчила, що квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , переходить в її особисту приватну власність, оскільки на час її придбання [PERSON] в шлюбі та/або у фактичних шлюбних відносинах не перебувала та квартиру придбала за особисті приватні кошти (т. 2 а.с.77). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 02.07.2015 року право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (т. 1 а.с.218). 03.09.2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. посвідчено довіреність, видану [PERSON] , якою уповноважено [PERSON] користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, здавати в оренду) належною їй квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за ціну та на умовах на її розсуд, які будуть визначатись нею самостійно, виходячи з розумної доцільності, а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, пов`язаних з укладенням та належним оформленням договорів купівлі-продажу. Також довіреністю надано представнику право отримувати грошові кошти за продаж майна (т. 1 а.с.12). Відповідно до довіреності зміст ст. ст. 203, 213, 214, 244, 248, 249, 1000 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків, припинення представництва за довіреністю, скасування довіреності та відмови представника від вчинення дій, які були визначені довіреністю доверителю нотаріусом роз`яснено, про що свідчить підпис [PERSON] . 04.09.2015 року [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] на підставі вищевказаної довіреності, уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] за 140\~404 грн., які продавець отримав повністю від покупця на момент підписання цього договору. Відповідно до п. 5 зазначеного договору продавець свідчить, що квартира нікому іншому не продана, не подарована, в спорі та під забороною не перебуває, а також свідчить, що на момент підписання цього договору не існує будь-яких прав третіх осіб, не обтяжена будь-якими зобов`язаннями або речовими правами третіх осіб (т. 1 а.с. 13). Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 1409. 29.07.2016\~року між\~ [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] набула право власності на зазначену квартиру (т. 1 а.с.14). Згідно з п. 1.4. продавець стверджує, що на момент укладання цього договору вказана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, треті особи не мають прав на квартиру. Право власності [PERSON] на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29.07.2016 року (т.1 а.с.9-10). 05.08.2016 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю. з заявою про скасування довіреності, посвідченої вказаним нотаріусом 03.09.2015 року за реєстровим № 1405 (т. 1 а.с. 135). 17.09.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, прізвище [PERSON] змінено на « [PERSON] » (т. 1 а.с.17). У січні 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ФОП [PERSON] , про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ майна. Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі № 180/729/21 від 17.02.2022 року позов задоволено, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2015 року по 17.09.2016 року, а також визнано спільною сумісною власністю майно, набуте [PERSON] та [PERSON] за час сумісного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, а також поділено таке майно, а саме побутову техніку та програмне забезпечення (т. 3 а.с.223-233). Постанова набрала законної сили 17.02.2022 року. Під час розгляду вказаної справи судом встановлено, що з 01.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] склались стійкі відносини, які полягали у спільному проживанні, веденні спільного господарства, наявності спільного бюджету, пов`язаністю спільним побутом, спільним вирішуванням побутових проблем. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст. 79,80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Отже, з наданих позивачем доказів та здобутих під час розгляду справи, вбачається, що [PERSON] 02.07.2015 року придбала та оформила на себе квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , при цьому, надала нотаріусу заяву, що в шлюбі або фактичних шлюбних відносинах не перебуває, про що також було зазначено в п. 5.8. договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] при укладенні договору, передачі коштів присутній не був (як зазначено в позові та не заперечувалося відповідачами). Отже, договір купівлі-продажу квартири від 02.07.2015 року містить пункт, в якому зазначено, що квартира переходить в особисту власність [PERSON] . У подальшому, 03.09.2015 року [PERSON] надано довіреність на розпорядження квартирою з можливістю повіреним [PERSON] самостійно визначити ціну, а також отримати кошти від продажу, довіреність посвідчена нотаріусом, яким роз`яснено зміст ЦК України щодо надання довіреності. Підстави вважати, що при наданні довіреності та при купівлі квартири [PERSON] або [PERSON] було відомо про перебування [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах та, що квартира може належати їй не в повному обсязі, відсутні. При цьому, довіреність, на підставі якої було укладено спірний договір купівлі-продажу квартири від 04.09.2015 року, видана [PERSON] [PERSON] строком дії до 03.09.2016 року, та була скасована [PERSON] лише 05.08.2016 року, тобто після укладення спірного договору купівлі-продажу квартири та після продажу [PERSON] спірної квартири [PERSON] . Факт проживання [PERSON] (після укладення шлюбу - Верби) з [PERSON] як чоловіка та дружини однією сім`єю було встановлено рішенням суду від 17.02.2022 року, яке набрало законної сили 17.02.2022 року. З вищенаведеного вбачається, що [PERSON] була, а в подальшому [PERSON] стала добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вони не були обізнані про проживання титульного власника квартири з чоловіком однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також позивачем не надано доказів, що [PERSON] було відомо про проживання [PERSON] з чоловіком однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Верховний Суд у постанові від 24.10.2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що: «Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Таким чином, [PERSON] , яка визнала позов про встановлення факту проживання однією сім`єю з 01.01.2015 року до дати укладення шлюбу з [PERSON] , а також у даній справі визнає, що квартира придбана за спільні кошти з [PERSON] , при подачі до приватного нотаріуса заяви зазначила, що вона 02.07.2015 року у фактичних шлюбних відносинах не перебуває, придбає квартиру в особисту власність за особисті кошти, погодила п. 5.8 договору купівлі-продажу квартири своїм підписом, внаслідок чого при подальшому наданні довіреності на розпорядженні квартирою [PERSON] , а також відчуженні квартири у сторін та нотаріуса, який перевіряв право власності [PERSON] на квартиру, не виникло сумнівів щодо можливості порушення права власності іншої особи, з якою титульна власниця проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу і що було встановлено рішенням суду більше, ніж через 6 років після відчуження квартири. Наведене вказує на недобросовісність [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2017 року по справі 205/79/17 відмовлено у позові [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпропетровського міського округу Солошенко Ю.В., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання недійсним з моменту вчинення п. 5.8 договору купівлі-продажу спірної квартири від 02.07.2015 року. Рішення набрало законної сили 04.07.2017 року (т. 1 а.с.230-231). Згідно із частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, які викладені в пункті 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд не бере до уваги посилання в позові, а також у відзиві щодо того, що спірна довіреність була підписана внаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки позивачем не надано жодних належний, допустимих та достатніх доказів вчинення щодо [PERSON] чи її брата кримінального правопорушення. Подання заяви до органів поліції не є доказом вчинення правопорушення та його обставин. Лише вирок суду, який набрав законної сили є належним та допустимим доказом таких обставин. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] зазначив, що довіреність та договір купівлі-продажу підлягають визнанню недійсними, оскільки квартира була його та [PERSON] спільною сумісною власністю та придбана за спільні кошти. Оскільки постановою Дніпровського апеляційного суду від 17.02.2022 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.01.2015 року до 17.09.2016 року, то до майна набутого за вказаний період застосовується положення ст. 74 СК України. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. За змістом ч.ч. 1, 2, 4\~ст. 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.ч. 1-3\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Водночас п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Вказаний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.06.2022 року по справі № 520/1146/15-ц. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також, згідно з правовим висновком Верховного Суду України у справі за № 6-54цс17 від 16.08.2017 року згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа\~контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначена позиція також підтверджена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 року по справі № 304/1423/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 року по справі № 916/2813/18 зазначено, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором. При цьому, у разі відчуження одним з подружжя спільного сумісного майна, він набуває право власності на грошові кошти, а добросовісний набувач стає власником майна, тому об`єктом спільної сумісної власності подружжя стають саме грошові кошти, отримані одним з подружжя, який продав спільне майно. Отже, після продажу спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] стали отримані за продаж грошові кошти. У даній справі встановлено, що [PERSON] , надаючи довіреність на розпорядження квартирою, що придбана за час її проживання з позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, діяла недобросовісно, оскільки при придбанні квартири 02.07.2015 року та наданні довіреності 03.09.2015 року навмисно приховала факт, що перебуває в таких відносинах від сторін правочинів та нотаріусів. Натомість доказів недобросовісності [PERSON] позивачем не надано, а добросовісність набувача квартири [PERSON] при укладенні спірного договору встановлена судом, так само як добросовісність теперішнього власника [PERSON] . Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири, скасування рішення про державну реєстрацію права власності на неї за [PERSON] та [PERSON] , витребування майна, а також поділ майна та визнання права власності на частину квартири. У зв`язку з вищезазначеним суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed