Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

10 червня 2022 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] , володільцями якої є відповідачі. З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 26 січня 2023 року, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги у розмірі 53 632,13 грн., яка нарахована за жовтень 2017 року - квітень 2022 року. Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві позов заперечила. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до того, що вона не є споживачем послуг позивача, оскільки лише зареєстрована в квартирі за адресою [ADDRESS] , але в ній не проживає; Також відповідач [PERSON] зробила письмову заяву про застосування строку позовної давності. Інший відповідач відзиву на позов не подавав. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] . Станом на 01 травня 2022 року, за квартирою рахується заборгованість за вищенаведені послуги у розмірі 53 632,13 грн., з яких: 1) 53 513,96 грн. - заборгованість за послугою з постачання теплової енергії за період з жовтня 2017 року по квітень 2022 року; 2) 118,17 грн. - заборгованість за послугою з абонентського обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по квітень 2022 року. З перевірених судом відомостей Департаменту державної реєстрації Луцької міської ради слідує, що відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 07 липня 2016 року та по даний час. Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі з 25 лютого 2009 року та по даний час. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Оскільки відповідачі були у встановленому порядку зареєстровані у спірній квартирі, всі вони є дієздатними та повнолітніми особами, а отже вони були зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, які надані відповідачем. В такому випадку позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що вона фактично не проживає в спірній квартирі, оскільки вказане, в силу приписів ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не звільняє її від солідарної відповідальності за оплату житлово-комунальних послуг, як особи, яка зареєстрована в житлі. Так само помилковими є усні доводи представника відповідача про те, що відповідачі не користуються послугами відповідача, бо вони відключилися від мереж теплопостачання, адже самовільне відключення споживача від внутрішньобудинкових систем опалення або здійснення такого відключення з порушенням встановленої законодавством процедури не припиняє статусу такого суб`єкта як споживача відповідних комунальних послуг, не звільняє його від необхідності укладення договору на постачання таких послуг та їх оплати (див. постанову Верховного Суду від 14 квітня 2020 року №908/1349/19). Одночасно, відповідач [PERSON] зробили заяву про застосування строку позовної давності, з приводу чого суд зазначає таке. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня 2020 р на всій території України карантин, який діє і на даний момент. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимоги, що виникли після 12 березня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). В розглядуваному випадку строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості не минув, оскільки позивач просить стягнути лише ті суми, які нараховані після 12 березня 2017 року, тобто, в межах позовної давності. В такому випадку доводи відповідача [PERSON] про сплив позовної давності є помилковими та відхиляються судом. Оскільки суд задовольнив позовні вимоги повністю, з відповідачів, у рівних частках, слід стягнути судовий збір у розмірі 2 481,00 грн., який був сплачений при зверненні до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved