Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Ясюнецький О.О., звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. З урахуванням уточненої позовної зави, просить визнати його батьком дитини - [PERSON] , [INFO] ; зобов`язати Тернопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: виключити з відомостей, як про батька дитини [PERSON] та вказати батьком дитини [PERSON] , [INFO] , громадянина Федеративної республіки Нігерія, вказавши прізвище дитини « [PERSON] » та по батькові - « [PERSON] ». В обґрунтування вимог позивач вказав, що з весни 2018 року по вересень 2018 року з відповідачкою перебував в близьких стосунках, фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] в них народилася спільна дитина - [PERSON] . З травня 2019 року відносини між ним та відповідачкою припинилися. Відповідачка сама зареєструвала дитину, вказавши батьком дитини [PERSON] . Відповідачі не дають йому змоги бачитися з сином. Свідоцтво про народження дитини в нього відсутнє, лише у 2021 році відповідачка надіслала через мобільний додаток «Viber» його фрагмент, з якого йому стало відомо, що у відомостях про батька вказано « [PERSON] », а у графі батько вказано відповідача [PERSON] . У зв`язку з цим ним за згодою відповідачки [PERSON] було проведено ДНК-тест з метою підтвердження його батьківства, за результатами якого вірогідність його батьківства по відношенню до дитини - [PERSON] , становить 99,999991973 %. З цих підстав просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] подала заяву (додатковий відзив на позовну заяву), в якій просила застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності, встановленої в один рік. Вказує, що на момент народження сина [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Про народження сина позивач дізнався в травні 2019 року, оскільки 11 травня 2019 року та 19 травня 2019 року перераховував відповідачці кошти для дитини, тому, вважають, що з цього моменту необхідно рахувати строк позовної давності. Окрім того, вказує, що походження дитини по лінії батька визначено і це забезпечує стабільність сімейно-правового статусу дитини. [PERSON] з народження [PERSON] дбає та піклується про сина, приймає активну участь у його вихованні та утриманні, дитина знає та любить відповідача. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 лютого 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 17 травня 2022 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 01 вересня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 29 вересня 2022 року. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення експертів поставлено наступне запитання: Чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком [PERSON] , [INFO] ? Позивач та його представник - адвокат Ясюнецький О.О. в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Представник позивача суду пояснив, що [PERSON] лише у 2021 році дізнався, що у свідоцтві про народження в записі про батька зазначена інша особа. Він надсилає гроші для потреб дитини, хоче і надалі турбуватися про сина, тому необхідно визнати його батьком. Просить взяти до уваги ДНК-тест, здійснений позивачем, за згодою відповідачки, вказавши, що відібрання зразків для проведення тесту проводилося в його присутності. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні не заперечила факт батьківства позивача, заперечивши проти зміни прізвища дитини та офіційного визнання позивача батьком дитини. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила та просила застосувати до даних правовідносин наслідки спливу позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник Тернопільського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без їх участі. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження № 30 від 11 травня 2019 року, [PERSON] на родився [INFO] у смт. Козова, Козівського району Тернопільської області, у відомостях про матір вказана [PERSON] , [INFO] , громадянка України, а у відомостях про батька: [PERSON] , [INFO] , громадянин України. Підстава запису відомостей про батька: Актовий запис про шлюб № 03 від 07 лютого 2019 року, складений Козівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області. Таким чином, відомості про батька в актовому записі про народження вказані у відповідності до частини першої статті 122 СК України, згідно якої дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Позивач стверджує, що в період з весни 2018 року по вересень 2018 року перебував з [PERSON] в близьких стосунках та фактично проживав з нею однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а [INFO] в них народилася спільна дитина. Про те, що в свідоцтві про народження дитини в графі батько зазначена інша особа дізнався лише в 2021 році, у зв`язку з чим ним за згодою відповідачки 07 червня 2021 року було проведено ДНК-тест. Як вбачається зі звіту по тесту на батьківство ID28748 (Genorama) від 02 липня 2021 року, результати ДНК тесту показали, що [PERSON] , [INFO] , з імовірністю 99,999991973% є біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] . Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступних підстав. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Так, засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначає Сімейний кодекс України. Порядок визначення походження дитини регулює глава 12 Сімейного кодексу України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 Сімейного кодексу України). Згідно з вимогами частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно яких жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). При розгляді спору щодо визнання батьківства суд має виходити зі змісту частини другої статті 128 СК України, відповідно до якої підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. З матеріалів справи встановлено, що сторонами визнаються ті обставини, зокрема, відповідачкою - в підготовчому судовому засіданні, що в період з весни 2018 року по вересень 2018 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували в близьких стосунках та фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання про те, чи є [PERSON] , [INFO] , біологічним батьком [PERSON] , [INFO] ? Вказаною ухвалою зобов`язано [PERSON] та [PERSON] , разом з малолітнім сином [PERSON] , на першу вимогу експертів Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України з`явитись в експертну установу у визначений експертами час для відібрання біологічних зразків та проведення експертизи. 16 листопада 2022 року на адресу суду надійшло клопотання експерта № СЕ-19/111-22/46152-БД від 03 листопада 2022 року про забезпечення явки [PERSON] , [PERSON] та дитини - [PERSON] разом для відбору біологічних зразків до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на 06 грудня 2022 року, про що сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмою від 17 листопада 2022 року, складеною секретарем судового засідання. Згідно із Повідомленням про неможливість проведення експертизи № СЕ-19/111-22/46152-БД від 08 грудня 2022 року, [PERSON] та дитина - [PERSON] для відбору експериментальних зразків до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України не з`явилися, відбір порівняльних зразків не проводився. У зв`язку із цим, відповідно до статті 72 ЦПК України, повідомлено про неможливість проведення експертизи. Відповідно до статті 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15-ц (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза. Отже, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Верховний Суд зазначає, що ухиленням від участі в експертизі вважаються умисні дії учасника справи, спрямовані на неможливість проведення експертизи, яку призначає суд. Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи без надання доказів поважності причин неявки дає підстави вважати, що така особа не бажає отримати висновки щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо дитини. Вказаний правовий висновок викладений також у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2022 року у справі № 750/11447/18. Відповідач [PERSON] про призначення експертизи була обізнана через свого представника, яка брала участь в судовому засіданні під час вирішення клопотання про призначення експертизи та заперечувала проти його задоволення; належним чином повідомлена про час та місце відбору зразків для проведення генетичної експертизи, однак разом з сином не з`явилась за викликом для відбору біологічних зразків для проведення експертизи, будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки до експертної установи не надала, тобто умисно ухилялась від проведення генетичної експертизи, що свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини на спростувати доводи позивача про його батьківство щодо дитини. За таких обставин, на підставі статті 109 ЦПК України, суд вважає за можливе визнати доведеним факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є біологічним батьком [PERSON] , [INFO] . Окрім того, батьківство [PERSON] та [PERSON] доводиться також результатами ДНК-тесту від 02 липня 2021 року, здійсненого позивачем за згодою відповідачки, що нею не заперечувалося. Щодо строку позовної давності. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. 19 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі "М. Т. проти України" ("M.T. v. Ukraine", заява № 950/17) (далі також - Рішення), у якому звернув увагу, що стосовно спорів про батьківство, ініційованих ймовірними біологічними батьками, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду в цій сфері, біологічний батько не повинен повністю виключатись з життя своєї дитини, якщо тільки цього не вимагають відповідні причини щодо захисту найкращих інтересів дитини (див. рішення від 22 березня 2012 року у справі "Каутзор проти Німеччини" ("Kautzor v. Germany", заява № 23338/09), та від 22 березня 2012 року у справі "Аренс проти Німеччини" ("Ahrens v. Germany", заява № 45071/09, § 74)). Суд встановлював порушення статті 8 Конвенції, коли національні органи влади відмовляли у розгляді позову ймовірного біологічного батька про встановлення його батьківства, лише пославшись на визнання батьківства іншим чоловіком та не розглянувши при цьому фактичні обставини справи (див. рішення ЄСПЛ від 18 травня 2006 року у справі "Ружанські проти Польщі" ("Rozanski v. Poland", заява № 55339/00, § 78). На противагу, стаття 8 Конвенції не була порушена у випадах, коли національні органи влади відмовляли у розгляді такого позову після ретельного вивчення інтересів зацікавлених осіб, приділивши особливу увагу інтересам дитини та не проігнорувавши при цьому інтереси ймовірного біологічного батька (див. рішення ЄСПЛ від 12 лютого 2013 року у справі "Кріштіан Барнабас Тот проти Угорщини" ("Krasztian Barnabas Tot v. Hungary", заява № 48494/06, § 33-38)) (§ 24 Рішення). ЄСПЛ констатував, що порушення Конвенції допустили саме суди, які переглядали рішення суду першої інстанції. Останній проаналізував доводи позивача щодо поважності причин пропуску позовної давності та дійшов висновку про обґрунтованість відповідних доводів позивача. Натомість апеляційний суд, з яким погодився суд касаційний, не спростував висновки суду першої інстанції, але відмовив у задоволенні позову, вважаючи, що позивач пропустив позовну давність, не навів будь-які альтернативні підстави, які би пояснили його рішення, не з`ясував фактичні стосунки дитини з ймовірним біологічним батьком, законним батьком і вітчимом, а також не вирішив питання про відповідність найкращим інтересам дитини поновлення позивачеві позовної давності та розгляду позову. А тому не забезпечив баланс між інтересами дитини та батька щодо встановлення його батьківства (§ 25-26 Рішення). Згідно з частиною першою статті 129 того ж кодексу особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. Відповідно до статті 20 СК України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною третьою статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта та п`ята статті 267 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 129 СК України до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство. Для правильного застосування частини другої статті 129 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про своє батьківство, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про своє батьківство. На сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства, що також узгоджується з практикою ЄСПЛ (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 363/3458/18. У справі, в межах якої було висловлено вищевказану правову позицію, позивачем був проведений аналіз ДНК на батьківство, в результаті дослідження зразків виявлено, що усі ділянки отриманої ДНК співпадають, з генетичного аналізу виходить, що між зразками існує батьківський зв`язок, що, на переконання Верховного Суду свідчить про об`єктивну обізнаність позивача про своє батьківство. Також, тільки у 2021 році позивач дізнався, що у свідоцтві про народження сина батьком вказана інша особа. При цьому з актового запису про народження [PERSON] № 30 від 11 травня 2019 року судом встановлено, що запис відомостей про батька дитини здійснено на підставі актового запису про шлюб № 03 від 07 лютого 2019 року, батьком дитини зазначений [PERSON] . Тому, з метою підтвердження свого батьківства, позивачем за згодою відповідачки, у червні 2021 року було проведено ДНК-тест, за результатами якого від 02 липня 2021 року вірогідність його батьківства по відношенню до дитини - [PERSON] становить 99,999991973 %. Таким чином, саме з моменту отримання результатів ДНК-тесту (02 липня 2021 року) [PERSON] був об`єктивно обізнаним про своє батьківство. При цьому з позовом до суду про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини позивач звернувся 13 грудня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності, встановленою частиною другою статті 129 СК України. Таким чином, відсутні підстави для задоволення клопотання представника відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності, встановленої в один рік. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що [PERSON] , [INFO] , громадянина Федеративної Республіки Нігерія, необхідно визнати батьком дитини - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог п.п. 20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно з вимогами пункту 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за N 55/18793, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану, є підставою для внесення відповідних змін до актового запису. Відтак, суд вважає, що необхідно записати позивача батьком дитини [PERSON] , змінивши по батькові та відомості про батька дитини і зобов`язати відповідні органи РАЦС внести відповідні зміни до актового запису про народження дитини [PERSON] , виключивши відомості про батьківство [PERSON] . Вирішуючи позовну вимогу щодо зміни прізвища дитини на « [PERSON] », суд виходить з наступного. Статтею 145 СК України установлено, що прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до частин третьої та п`ятої статті 148 СК України у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. За приписами статті 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Батько та мати дитини мають різні прізвища. Згідно з поясненнями сторін, вони не дійшли згоди щодо того, яке прізвище повинно бути визначене дитині. На даний час, відповідно до актового запису про народження № 30, прізвище дитини визначене як « [PERSON] ». Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані суду докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, враховуючи, що сторони не дійшли згоди, яке прізвище повинно бути визначене дитині та те, що судом вирішено внести зміни в актовий запис про народження дитини, а саме - в графі «батько», записати « [PERSON] » та змінити по батькові дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] », суд не вбачає підстав для зміни прізвища дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Аналіз норм дає підстави для висновку, що при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає або ні, її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. Обґрунтування позовних вимог позивач зводить лише до позиції, що він є біологічним батьком, а тому повинні бути внесені відповідні зміни у прізвищі дитини, не беручи до уваги інтереси дитини. Суд вважає, що позовні вимоги в частині внесення змін в актовий запис щодо зміни прізвища дитини не можуть бути задоволені, оскільки це не відповідатиме інтересам дитини. Дитина ідентифікує себе з прізвищем « [PERSON] », зміна прізвища може негативно вплинути на емоційний стан дитини, крім того, відмова у задоволенні позову в цій частині, жодним чином не вплине на обсяг прав, інтересів та обов`язків позивача щодо дитини. Отже, в цій частині позову слід відмовити. Крім того, на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 1816 грн. по 908 грн. з кожного.

Outcome: partial