Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

І. Короткий зміст заяви 30.01.2023 заявники [PERSON] та [PERSON] звернулися до Шаргородського районного суду Вінницької області із заявою про розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивували тим, що 05.11.2011 Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за №870. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у сторін не склалось, наразі шлюб між сторонами носить лише формальний характер та не відповідає їхнім інтересам, а також інтересам малолітніх дітей. Оскільки подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, просили суд розірвати шлюб, зареєстрований 05.11.2011 Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №870. В судове засідання учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. ІІ. Заяви, клопотання учасників справи Заявник [PERSON] подав до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності та просив суд заяву задовольнити. Заявник [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності та просила суд заяву задовольнити. Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розглядом справи до суду, від учасників справи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 02.02.2023 заяву [PERSON] та [PERSON] прийнято до розгляду в порядку окремого провадження, відкрито провадження та призначено судове засідання на 22.02.2023 (а.с. 20). У судовому засіданні 22.02.2023 суд, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до ч.4 ст.259 ЦПК України, постановив ухвалу про розгляд справи у відсутності заявників. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом У справі, що розглядається судом встановлено, що 05.11.2011 Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за №870, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 05 листопада 2011 року Першим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Від шлюбу заявники мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Ямпільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управлінням юстиції у Вінницькій області 12.07.2016 та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) 29.08.2022 (а.с.6,7). Заявники досягли згоди щодо виховання, утримання та визначення місця проживання дітей шляхом укладення 13 січня 2023 року договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та обов`язків, визначення місця проживання дітей, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 13.01.2023, за реєстром №56 (а.с.12 - 14). Судом встановлено, що заявники намірів поновлювати шлюбні стосунки та примиритись не мають, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, збереження сім`ї між заявниками не можливе і суперечить інтересам подружжя та їхніх малолітніх дітей. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 3 ст. 293 ЦПК України та п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.3 ст.294 ЦПК України, справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно з положеннями Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, в порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу. Відповідно до ст. 109 СК України подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Договір між подружжям про розмір аліментів на дитину має бути нотаріально посвідчений. У разі невиконання цього договору аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб», розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, розірвання шлюбу судом за спільною заявою подружжя, яке має дітей (ст. 109 СК України), провадиться в окремому провадженні у випадку, якщо існує взаємна згода подружжя щодо розірвання шлюбу. При розгляді справи суд встановлює, чи відповідає заява про розірвання шлюбу дійсній волі дружини та чоловіка, та чи не будуть після розірвання шлюбу порушені їх особисті та майнові права, а також права їх дітей. За змістом ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то, відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За приписами ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з положеннями ст.ст. 104, 114 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених доказів переконує суд, що заявниками на підтвердження заяви надані належні, достовірні, допустимі докази, які не викликають сумніву у суда і є достатніми для ухвалення рішення про розірвання шлюбу, оскільки спільне життя у сторін не склалося, подружні стосунки між ними припинені і поновлювати їх сторони не мають наміру, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі сторін, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя та їхніх малолітніх дітей, що має істотне значення. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Ушаков та Ушакова проти України» від 18.06.2015 (остаточне - 18.09.2015), в пункті 78 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою…». На підставі викладеного та

Outcome: approved