Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

У березні 2020 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідача Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства юстиції України, Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації та просить стягнути з ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» на його користь грошові кошти в розмірі 4 000 000 (чотири мільйони ) гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що він відбуває покарання в Городищенській виправній колонії (№96) з максимальним рівнем безпеки, починаючи з 02.09.2004 р. За весь період відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Городищенській ВК №96 адміністрацією установи порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги законодавства щодо умов тримання засуджених, зокрема: -приміщення камери, в якій його утримували, є надто вузьким, загальна площа камери становить 1,4 х 2,5 м. через маленькі розміри камери фактично відсутнє вільне місце для пересування по ній. Враховуючи наявні меблі, для пересування позивача по камері залишається площа розміром 0,3 х 1,8 м., якої вкрай є недостатньо для здорового функціонування тіла; -природнього освітлення не вистачає, адже вікно камери виходить в середину будівлі Городищенської ВК №96 і має розміри 0,8 х 1,2м. Штучне освітлення в камері недостатнє; -вентиляція дуже слабка і у весняно-літній період повітря не вистачає; -порушуються санітарні норми в туалеті; туалет знаходиться в камері і не відгороджений в порушення вимог, що має бути стіна і двері; -прогулянковий дворик не відповідає встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, і розташовується підвішеним в середині будівлі: підлога прогулянкового дворика являє собою приварені один до одного металеві прути. Прямі сонячні промені та свіже повітря не потрапляє до нього через суцільний матовий поліпропіленовий дах. Таке покриття в сонячні в сонячні дні створює парниковий ефект і шкоди від таких прогулянок значно більше ніж користі. Цей факт зафіксовано у Звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.08.2018 р.; -упродовж декількох років позивач звертався до адміністрації колонії із питання обігріву його камери, батареї завжди холодні, тому він часто хворів; -камера позивача мала суміжну стіну з банею, що в осінньо-зимовий період призводить до виникнення постійної вологості повітря і як наслідок захворювання позивача були систематичними, що підривало здоров`я засудженого. -упродовж тривалого часу (декількох років) стеля у кімнаті засудженого протікала в період дощу та танення снігу. Позивач неодноразово скаржився на умови тримання до працівників адміністрації колонії та інших установ, однак вони стверджували про відсутність коштів для їх поліпшення. Умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду Рівненської області №460/2851/18 від 25.03.2019 р. було надано оцінку такій бездіяльності Городищенської ВК (№96)» і визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засуджених у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. У подальшому таке рішення було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2019 р. у справі №460/2851/18. Зазначені позивачем порушення підтверджуються звітом моніторингової групи від 04.04.2013 р., яка відбувалася за участю начальника Городищенської ВК №96, заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби у Рівненській області, прокурора прокуратури Рівненської області та Звітом за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.08.2018 р. Крім того, це підтверджено і звітом моніторингової групи від 04.04.2013 р., яка відбулася за участю начальника Городищенської ВК №96, заступника начальника управління Державної пенітенціарної служби у Рівненській області, прокурора прокуратури Рівненської області. Таким чином, житлові, побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засуджених не відповідають вимогам законодавства. У Звіті за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.08.2018 р. визначено: «… факт утримання засуджених до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності . Умови покарання можуть завдавати засудженим страждань та мук, які перевищують невідворотний рівень страждання, притаманного ув`язненому. Фактично у секторі максимального рівня безпеки Городищенської ВК №№96 умови тримання засуджених повністю не відповідають міжнародним стандартам. Для виконання покарання використовуються камери, житлова площа яких менше 3 м.кв., у яких недостатнє природне і штучне освітлення та немає примусової вентиляції». Значним порушенням слугує саме неналежне медичне забезпечення ув`язнених, зокрема і позивача. Згідно вказівок Рівненської місцевої прокуратури від 17.09.2019 р. №33-8713вш19, Рівненською місцевою прокуратурою із залученням КП «Рівненський обласний центр психологічного здоров`я населення» РОР проведено перевірку з питань надання належної психіатричної допомоги засудженим, які відбувають покарання в ДУ «Городищенська виправна колонія» №96. Під час перевірки медичної частини №96 виявлено суттєві порушення законодавства в частині медичного обслуговування засуджених осіб, які мають захворювання психіатричного характеру, а також надання їм належної психіатричної допомоги, які підлягають негайному усуненню. У медичній картці [PERSON] , який оглядався лікарем-психіатром та отримував лікування, відсутні записи медперсоналу, які б вказували про факт покращення стану здоров`я у засудженого і відповідно завершення лікування. Записи в амбулаторних картках нерегулярні, в значній частині відсутні та формальні, без відображення реального психічного стану засуджених. Через неналежні умови утримання ув`язнених, а саме проблеми з опаленням, сирістю та цвілістю приміщення у позивача неодноразово прослідковувалися респіраторні захворювання. Крім того, існують значні скарги на підвищення артеріального тиску, проблем з вегетативною системою та погіршення зору. Згідно вказівок прокуратури Рівненської області від 02.03.2017 р. №16-127 вих.17, адміністрацією установи повністю не використовується повноваження, передбачені п. 9 розділу І, п.2, ч.3 розділу ІІ Порядку щодо залучення відповідних лікарів із закладів охорони здоров`я. Крім того, зазначається про вкрай незадовільний стан медичного забезпечення психічно хворих засуджених в ДУ «Городищенська ВК №96». Однією з причин такого стану є те, що обов`язки лікаря-психіатра виконує фельшер [PERSON] , який не має відповідної освіти. Участь такого фахівця у проведенні оглядів ставить під сумнів результати огляду засуджених, а також означає про повне нехтування правами засуджених на охорону їхнього здоров`я. Наводить практику Європейського суду з прав людини 11.07.2019 р. справу «Долгіх проти України», рішення ЄСПЛ від 15.05.2012 р. у справі «Каверзін проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Лорс проти Нідерландів», рішення ЄСПЛ «Король та інші проти України», рішення ЄСПЛ «Ткачов проти України», рішення ЄСПЛ «Гук проти України», ст.ст. 3, 28, 56 Конституції України, пункти 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями; пункти 1, 2, 4, 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил, ч.1 ст. 7 КВК України, ст.23 ЦК України, ч.1 ст. 1167 ЦК України, Постанову Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди №6 від 27.03.1992 р.». Майже 17 років позивач відбуває покарання у невідповідному для цього приміщенні, що викликає у нього відчуття несправедливості, беззахисності, соціальної не адаптованості в подальшому переростаючи в значні моральні страждання. У позивача існує постійне відчуття страху. Через відбування покарання у вказаній установі у позивача значно погіршився стан здоров`я, з`явилися негативні переживання та спогади, насторога, тривога, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, почуття образи, обурення, приниження гідності, страх можливого повторення подій. Таке ставлення призвело до виникнення у позивача відчуття приниження людської та громадської гідності, до втрати віри у можливість захисту з боку держави, гарантування безпеки, захищеності, що призвело до глибоких моральних та психологічних страждань, занепокоєності. Важкі психічні стани можуть приводити до втрати власної індивідуальності. Це проявляється не тільки в ході, але і в сумному погляді, пустоті думок, бідності мови. Позивачу постійно доводиться переживати дуже тяжкі стани - безнадійності, приреченості, він вважає, що його життя втратило всякий сенс та перспективу. В такому стані у позивача подавляється воля, мислення, пам`ять. Сам факт позбавлення волі є потужним емоційним фактором, стан, в якому знижується увага та інтерес до навколишньої дійсності. Емоції та почуття засуджений не тільки переживає. У нього настала занепокоєність, почуття своєї неповноцінності, нагнітаючи постійну внутрішню напруженість. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 4 000 000 грн., зважаючи на довготривалий час завдання такої шкоди. Ухвалою Рівненського районного суду від 01.04.2020 р. звільнено позивача від сплати судового збору (а.с.64). Ухвалою Рівненського районного суду від 01.04.2020 р. відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі (а.с.63 т.1). Ухвалою Рівненського районного суду від 10.07.2020 р. витребувано докази у справі (а.с.247 т.1). Ухвалою Рівненського районного суду від 17.08.2020 р. витребувано докази у справі (а.с.16 т.2). Ухвалою Рівненського районного суду від 21.09.2020 р. витребувано докази у справі (а.с.38 т.2). Ухвалою Рівненського районного суду від 09.10.2020 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.53 т.2). Ухвалою Рівненського районного суду від 11.03.2021 р. задоволено клопотання представника позивача та призначено судово-психологічну експертизу, зупинено провадження (а.с.115-116 т.2). Постановою Рівненського апеляційного суду від 25.11.2021 р. ухвалу Рівненського районного суду від 11.03.2021 р. скасовано. Ухвалою Рівненського районного суду від 20.01.2022 р. поновлено провадження у справі (а.с.154 т.2). У поясненнях щодо позову вх. 6531 від 12.05.2020 р. (а.с. 69-76 т.1) представник третьої особи МЮУ, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Нагорний В.В. вказує, що Міністерство юстиції України заперечує проти позову. Наводить положення ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України. ДУ «Городищенська випрана колонія (№96)» за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом), тому не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають. Наводить пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Наявність шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, вину відповідача у заподіянні моральної шкоди позивачу у даній справі необхідно доводити на загальних підставах. Доказів вини відповідача, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача у позовній заяві не наведено. Просить у позові [PERSON] відмовити. У відзиві вх. 6965 від 19.05.2020 р. в.о. начальника державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» С. Бабак (а.с.92-94 т.1) вказує, що результати моніторингового візиту, зафіксовані в додатку до листа від 17.04.2013 р. №3.706/13-63, відповідно до якого по Городищенській виправній колонії (№96) виявлено ряд недоліків, тому просить звернути увагу, що зазначений лист направлений з рекомендаціями до Державної пенітенціарної служби України для вирішення питань щодо рівномірного розміщення у Городищенській виправній колонії (№96) засуджених дільниці приміщення камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання. Також забезпечити належне фінансування планових та капітальних ремонтів приміщень Городищенської виправної колонії (№96) у тому числі зміни застарілого та зношеного обладнання кімнат побачень, інженерних споруд, тепло- та електро споруд. Також результати моніторингового візиту 22.08.2018 працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини рекомендують Міністерству юстиції України вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська ВК (№96)», в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі. Разом з тим у візиті 22.08.2018 р. зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних підрозділах ВК поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються інші заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. Для забезпечення надання безперервної медичної допомоги засудженим та особам, узятим під варту, на належному рівні було утворено ДУ «Центр охорони здоров`я Державної КВС України» відповідно до розпорядження КМУ №684-р від 13.09.2017 р. ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» несе відповідальність виключно за своїми зобов`язаннями і жодних прав та інтересів позивача не порушувала, щодо надання належної медичної допомоги, а отже не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Наводить положення ст.23 ЦК України. Позивач на підтвердження позову не надає належних і допустимих доказів, ним не доведено факт дії або бездіяльності державної установи відповідача щодо спричинення моральної шкоди. Також позивачем не надано до суду доказів того, що моральна шкода пов`язана саме з бездіяльністю відповідача щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого [PERSON] у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, суду не надано доказів того, що ті чи інші неправомірні дії (бездіяльність) відповідача перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, які настали для позивача. Наводить положення ст. 1166 ЦК України. Звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди покладається на позивача у даній справі обов`язок довести, що зазначені ним втрати немайнового характеру не є абстрактними, а дійсно були понесені позивачем, з обґрунтуванням розміру компенсації. Звертає увагу суду, що позивач зазначає у позовній заяві, що сам факт позбавлення волі стало для ного потужним емоційним фактором, стан в якому знижує увагу та інтерес до навколишньої дійсності. Позивачем не надано грунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи спірну суму завданої за його твердженням, моральної шкоди у розмірі 4 000 000 грн. Просить у позові відмовити у повному обсязі. У письмових поясненнях вх. 7009 від 20.05.2020 р. представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, в.о. начальника Західного МУ ПВКП МЮ М. Хома (а.с. 102-106 т.1) вказує, що ЗМУ МЮ не погоджується з вимогами, викладеними у позовній заяві, вважає їх безпідставними. З позову та доданих до нього документів не зрозуміло, яким чином позивач отримував душевні чи фізичні страждання, яким чином погіршувалися його здібності та стан здоров`я і з яких підстав він має право на відшкодування моральної шкоди. На підтвердження своїх слів, позивач не надає належних доказів, які б вказували на те, в чому ж полягає спричинена моральна шкода, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в його заподіянні. Просить у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. У відповіді на відзив Міністерства юстиції України у формі додаткових пояснень вх.7245 від 26.05.2020 р. (а.с. 113-114 т.1) позивач вказує, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на Державну кримінально-виконавчу службу України покладаються завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Також наводить положення статті 3, 6 цього ж Закону. Хоча відповідач за організаційно-правовою формою є державною організацією, однак входить до складу центрального органу виконавчої влади для забезпечення виконання завдань, котрі покладені на такий орган державної влади. Тобто реалізовує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Відтак думка щодо відсутності можливості застосування ст.56 Конституції України та ст.ст. 1173, 1174 ЦК України не потребує уваги. Зазначені позивачем порушення підтверджуються звітом моніторингової групи від 04.04.2013 р. та Звітом за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.08.2018 р., звітом моніторингової групи від 04.04.2013 р., які долучені до позовної заяви, та підтверджують невідповідність вимогам закону житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання позивача в Городищенській виправній колонії (№96). Згідно вказівок прокуратури Рівненської області від 02.03.2017 р. №16-127 вих. 17, адміністрацією установи повністю не використовується повноваження, передбачені п.9 розділу І, п.2, ч.3 розділу ІІ Порядку щодо залучення відповідних лікарів із закладів охорони здоров`я. Крім того, зазначається про вкрай незадовільний стан медичного забезпечення психічно хворих засуджених в ДУ «Городищенська ВК №96». Однією із причин такого стану є те, що обов`язки лікаря-психіатра виконує фельшер [PERSON] , який не має відповідної освіти. Участь такого фахівця в проведенні оглядів ставить під сумнів результати огляду засуджених. А також означає про повне нехтування правами засуджених на охорону їхнього здоров`я. Наголошує про долучення до позовної заяви вказівок прокуратури, котрі підтверджують відсутність кваліфікованих, належних та обов`язкових психологічних оглядів засуджених. Вказує про Рішення окружного адміністративного суду Рівненської області №460/2851/18 від 25.03.2019 р., яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2019 р. Висновки у вказаних рішеннях також підтверджують протиправні діяння відповідача у справі. У додаткових поясненнях на відповідь на відзив вх. 7608 від 03.06.2022 р. представник третьої особи МЮУ В.В. Нагорний (а.с. 118-121 т.1) заперечує проти доводів позивача, викладених у відповіді на відзив. ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в умовах тримання в якій за твердженнями позивача йому було завдано моральної шкоди, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому ст. 56 Конституції України та ст.ст. 1173,1174 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають. У відповіді на відзив Городищенської ВК (№96) (а.с. 128-129 т.1) позивач категорично не погоджується з наведеними твердженнями відповідача. Позивач наголошує на тому, що в період з 21.01.2010 р. по 21.11.2018 р. він був змушений проживати у камері 1,4 х 2,5 м. Тобто незважаючи на заперечення та численні прохання до працівників Городищенської ВК про покращення житлових умов, відповідач більше ніж 8 років протиправно не вчиняв будь-яких дій пов`язаних з покращенням умов. Відповідачем не додано будь-якого доказу, що міг би підтвердити реальні дії відповідача щодо хоча б частково покращення умови проживання в`язнів. Згідно п.6 Положень про Державну установу «Центр охорони здоров`я Державної кримінально виконавчої служби України» затвердженого наказом МЮУ 02.11.2017 р. №3394/5, - Забезпечення медичною допомогою засуджених та осіб, узятих під варту, здійснюється шляхом укладення установами виконання покарань та слідчими ізоляторами договорів з ЦОЗ ДКВС України, згідно яким відповідні послуги надаватимуться відокремленими підрозділами ЦОЗ ДКВС України. Відповідачем не було надано доказів дійсної передачі повноважень щодо медичного забезпечення колонії до підрозділу ЦОЗ ДКВС України, зокрема відповідного договору. Порядок організації та надання медичної допомоги засуджених визначається спільним наказом МЮУ та Міністерства охорони здоров`я від 15.08.2014 р. №1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі». Тому твердження відповідача щодо відсутності його відповідальності за неналежне медичне забезпечення з вересня 2017 р. є непідтвердженими. У відповіді на відзив третьої особи ЗМУ ПВКПП МЮ поданих у формі пояснень вх. 8210від 18.06.2020 р. (а.с. 136-137 т.1) позивач вказує, що за весь період відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Городищенській ВК №96, адміністрацією установи систематично порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги законодавства щодо умов тримання засуджених, що підтверджується звітом моніторингової групи від 04.04.2013 р., яка відбувалася за участю начальника Городищенської ВК №96, заступника начальника управління ДПС у Рівненській області, прокурора прокуратури Рівненської області та Звітом за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.08.2018 р. Крім того, це підтверджено і звітом моніторингової групи від 04.04.2013 р., яка відбулася за участю начальника Городищенської ВК №96, заступника начальника управління ДПС у Рівненській області, прокурора прокуратури Рівненської області. Вказані звіти підтверджують невідповідність вимогам закону житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання позивача в Городищенській ВК(№96). Вказівки прокуратури також були долучені до позовної заяви в якості доказів, котрі підтверджують відсутність кваліфікованих, належних та обов`язкових психологічних оглядів засуджених. Рішенням окружного адміністративного суду Рівненської області №460/2851/18 від 25.03.2019 р. було надано оцінку такій бездіяльності відповідача і рішенням суду визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засуджених у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. З огляду на характер правовідносин між людиною і державою, з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у таких справах саме на відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. У запереченнях на відповідь на відзив вх. 8643 від 25.06.2020 р. (а.с. 139-143 т.1) представник відповідача начальник ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» Ю. Луцук вказує, що під час моніторингового візиту у 2018 р. відзначено позитивні зрушення з часу візиту у 2013 році, зокрема, зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів; структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. При цьому, моніторинговою групою у звіті 2018 року відмічено активну поведінку відповідача, пов`язану із вживанням певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених. Наведене свідчить про вчинення дій з боку відповідача щодо приведення до нормативних вимог умов тримання засуджених та структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні роботи та вживаються інші заходи, які спрямовані для покращення умов тримання засуджених. Наголошує на тому, що звіти за результатами моніторингового візиту представника Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України містять в собі рекомендації ДПС України, зокрема рекомендують МЮУ вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» не є державним органом, то на неї не поширюються положення ст. 56 Конституції України. Для забезпечення надання безперервної медичної допомоги засудженим та особам, узятим під варту, на належному рівні Розпорядженням від 13.09.2017 р. №684-р було утворено ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» та відповідно до Положення про ДУ «ЦОЗ ДКВС України» від 07.11.2019 №343/5 ДУ «Центр охорони здоров`я Державної КВС України» є бюджетним не прибутковим закладом охорони здоров`я, що проводить господарську діяльність з медичної практики. ЦОЗ ДКВС України створений для забезпечення виконання завдань ДКВС України із забезпечення надання якісних медичних послуг засудженим та особам, узятим під варту, медичного забезпечення персоналу ДКВС України, державного санітарно-епідеміологічного нагляду в місцях провадження господарської діяльності ЦОЗ ДКВС України та на їх територіях. ЦОЗ ДКВС України належить до сфери управління МЮУ. Діяльність ЦОЗ ДКВС України спрямовується та координується заступником МЮУ відповідно до розподілу обов`язків. Позивач не надав достатньо обгрунтованих, належних та допустимих доказів того, в чому конкретно полягає завдана йому моральна шкода, які саме моральні чи фізичні страждання можливо понесені ним; не вказано про співмірність нібито завданої йому шкоди з тим розміром відшкодування моральної шкоди, яку визначено у позовній заяві та з чого саме він виходив при визначенні суми відшкодування. Просить відмовити у позові. У поясненнях на відповідь позивача [PERSON] вх. 8801 від 30.06.2020 р. (а.с.233-236 т. 1) в.о. начальника ЗМУ ПВКП МЮ В. Пучко вказує, що позивач [PERSON] відбуває покарання в окремій дільниці відповідно до плану покамерного розміщення, яка обладнана відповідно до законодавства. Наведене у відповіді, згідно норм чинного законодавства України не може розцінюватися як завдана моральна шкода, оскільки позивач не зазнав фізичного болю чи іншого ушкодження здоров`я. Просить у задоволенні позову відмовити. У запереченнях представник третьої особи МЮУ Я. Йонко вх.4365 від 04.04.2022 р. вказує, що справи ЄСПЛ, на які посилається представник позивача, свідчать про те, що правовідносини у справі та правовідносини в кожній з вищенаведених справ за своєю суттю не є подібними, як і встановлені обставини кожної конкретної справи, тому це унеможливлює їх порівняння, визначення розміру компенсації та формулювання висновку щодо спірних правовідносин. У судовому засіданні позивач [PERSON] (в режимі відеоконференції) підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задоволити. У судовому засіданні представник позивача адвокат Шевчук В.С. підтримав заявлені позовні вимоги та просить їх задоволити. Також підтримав клопотання про врахування судової практики при вирішенні справи по суті вх. 8707 від 26.06.2020 р. (а.с. 152-154 т.1), додаткові пояснення у справі вх. 9342 від 10.07.2020 р. (а.с. 241 - 245 т.1) та клопотання про врахування судом обрахунку суми, що підлягає компенсації за моральні страждання (а.с. 161 т.2). У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, МЮУ позовні вимоги не визнали та просять у їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ЗМУ ПВКПП МЮ у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце його проведення. Клопотань не подано. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, показання свідка, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про часткове задоволення позовних вимог. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом установлено, що з 02.09.2004 р. [PERSON] відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для чоловіків до довічного позбавлення волі Державної установи «Городищенська виправна колонія №96». Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 р. у справі № 460/2851/18, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2019 р. залишено без зміни, позов [PERSON] до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо не вжиття заходів для приведення житлових умов [PERSON] у відповідність до вимог чинного законодавства в період з 21.01.2010 по 21.11.2018 р, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі; визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо не вжиття заходів для приведення побутових та санітарно- гігієнічних умов утримання засудженого [PERSON] , [INFO] , у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі; зобов`язано ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» протягом чотирьох місяців з дня набрання рішенням законної сили, привести побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання засудженого [PERSON] , [INFO] , у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16.09.2019 р. у справі №857/7497/19 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у справі №460/518/19 скасовано та ухвалено нове, яким позов [PERSON] задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення Державною установою "Городищенська виправна колонія (№ 96)" на засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] від 18.09.2018 року. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення Державною установою "Городищенська виправна колонія (№ 96)" на засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] від 18.09.2018 року. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення Державною установою "Городищенська виправна колонія (№ 96)" на засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] від 18.09.2018 року. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення Державною установою "Городищенська виправна колонія (№ 96)" на засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] від 25.09.2018 року. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення стягнення Державною установою "Городищенська виправна колонія (№ 96)" на засудженого до довічного позбавлення волі [PERSON] від 26.09.2018 року. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі. Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ECHR 2005 II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України». У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції. При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань, позивач вказує, що адміністрацією колонії за весь період відбування покарання порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов його тримання, приміщення камери є надто вузьким, він позбавлений особистого простору, у камері відсутні вікна та недостатнє штучне освітлення, вентиляція дуже слабка, порушувалися санітарні норми в туалеті, прогулянкові дворики не відповідають встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в період спеки створює парниковий ефект. Позивач стверджує, що вказані обмеження негативно впливають на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжується глибокими моральними стражданнями та переживаннями внаслідок нелюдського поводження. У рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 25.03.2019 р. в адміністративній справі №460/2851/18 судом встановлено, що засуджений [PERSON] з 21.01.2010 р. по 21.11.2018 р. відбував покарання в камері №21, загальна площа якої 3,5 м. кв. не відповідала вимогам чинного законодавства. Відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що позивач відбував покарання з 21.01.2010 по 21.11.2018 в камері, яка відповідає вимогам чинного законодавства України, суду надано не було. Водночас, судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що засудженого [PERSON] 21.11.2018 було переведено до камери № 5, площа якої становить 8,8 кв.м, а з 22.02.2019 до камери № 27 площа якої відповідно до технічного паспорту складає 5,8 м. кв. Суд зазначає, що площа даних камер відповідає вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі. Будь-яких доказів щодо відбуття покарання засудженим [PERSON] з 21.11.2018 в камері, площа якої не відповідає вимогами чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, суду надано не було. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" щодо не вжиття заходів для приведення житлових умов у відповідність до вимог чинного законодавства, в період з 21.01.2010 по 21.11.2018, які визначають умови відбування покарання засудженим до довічного позбавлення волі, підлягає до задоволення. У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.07.2019 р. у справі 857/4887/19 судом встановлено, що побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ "Городищенська виправна установа (№ 96)" не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві. Вищевказані обставини підтверджені звітом відділу моніторингу пенітенціарних установ за 2013 рік, а також звітом за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, проведеного у 2018 році. (а.с. зворот 24 т.1). Як вбачається з Вказівки першого заступника прокурора прокуратури Рівненської області І. Ольшанецького від 02.03.2017 р. про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства в частині режимних обмежень та медичного забезпечення засуджених: (а.с. 47 т.1) «Разом із тим, із залученням лікаря-психіатра Рівненського обласного центру психічного здоров`я населення, в установі перевірено стан медичного забезпечення засуджених, які хворі на психічні розлади.»; (а.с. 47 зворот т.1) «Наведене свідчить про вкрай незадовільний стан медичного забезпечення психічно хворих засуджених в ДУ Городищенська ВК (№96). Однією із причин такого стану є те, що обов`язки лікаря-психіатра фактично виконує фельдшер [PERSON] , який не має відповідної освіти. Участь такого фахівця у проведенні щорічних профілактичних оглядів засуджених свідчить про повне нехтування правами засуджених на охорону їхнього здоров`я, і ставить під сумнів результати таких оглядів»; (а.с.48 зворот т.1) «Такий стан медичного забезпечення в установі грубо порушує вимоги п.39 та підпунктів 3-5 п.40 ч. ІІІ Європейських пенітенціарних правил, які передбачають, що: адміністрація установи мусить забезпечити охорону здоров`я всіх ув`язнених; ув`язнені мусять мати доступ до медичних послуг, які існують в країні, без дискримінації за ознакою їхнього правового становища; медичні послуги в установі мусять бути спрямовані на виявлення і лікування фізичних та психічних хвороб або дефектів, на які можуть страждати ув`язнені; всі необхідні медичні послуги, у тому числі наявні в цивільних установах, мусять бути надані ув`язненим для цього», тому перший заступник прокурора Рівненської області І. Ольшанецький вимагав від начальника ДУ «Городищенська ВК (№96)» полковника внутрішньої служби Луцука Ю.Ю., зокрема у п.5 Вказівки: скасувати наказ начальника установи №113/ОС-16 від 19.12.2016 р. стосовно [PERSON] (а.с.49 т.1). Як убачається з листа начальника філії ЦОЗ ДКВС України в Рівненській області В.П. Буковського №380/РН-19 від 16.04.2018 р., для уточнення діагнозу рекомендовані методи обстеження можливо виконати в умовах лікарняних закладів ДКВС України, тому доцільності в направленні засудженого до закладу охорони здоров`я орієнтовного переліку на даний час не вбачається (а.с.53 т.1). Як убачається з листа головного лікаря КП «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» РОР О. Колбача №133-1/1 від 11.09.2019 р. Кравчуком О.О. лікарем-психіатром КП «Рівненський ОЦПЗН» РОР були здійснені огляди засуджених, зокрема [PERSON] - на момент огляду розладів психічної діяльності не виявляє (а.с.55 т.1). Як вбачається з Вказівки керівника Рівненської місцевої прокуратури старшого радника юстиції М. Горковенко від 17.09.2019 р. про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого законодавства та іншого законодавства у сфері охорони здоров`я (а.с.50 зворот т.1) : «Разом з тим, у медичній картці засудженого [PERSON] , який у поточному році оглядався лікарем-психіатром та отримував лікування, відсутні записи медперсоналу, які вказували б про факт покращення стану здоров`я у в`язня і відповідно відміну (завершення) лікування». У листі №33-81-19 від 30.09.2019 заступник керівника Рівненської місцевої прокуратури Ю. Грисюк надав відповідь [PERSON] , що Рівненською місцевою прокуратурою керівнику філії ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» в Рівненській області внесено вказівку про усунення порушень вимог кримінально-виконавчого та іншого законодавства у сфері охорони здоров`я, яка перебуває на розгляді (а.с.52 т.1). Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду у справі 460/1713/20 від 15.07.2020 р. визнано протиправною та скасовано постанову начальника ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» від 01.07.2017 р. про одиночне утримання [PERSON] , 1976 р.н.; стягнуто з ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. (а.с.8-11 т.2). Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 44, 46). Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу. У зв`язку з наведеним суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача Державної установи "Городищенська виправна колонія №96", може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди, розмір якої визначається судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування. Суд під час ухвалення судового рішення у цій справі врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/17-ц (провадження 61-20857св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 204/4295/18 (провадження 61-12877св19), від 11 червня 2020 року у справі № 204/5899/18 (провадження № 61-19363св19). Отже, позовні вимоги [PERSON] , з урахуванням розумності і справедливості, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн., заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи "Городищенська виправна колонія №96", що принижують гідність та є поводженням всупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: approved