Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги таким. 19 грудня 1997 року АТ «Харківська універсальна біржа» було зареєстровано договір купівлі-продажу № У-12-662-Н, а саме будинку [ADDRESS] , який укладено між [PERSON] (продавець, який помер, надалі відповідач [PERSON] його син) та позивачем. Вказаний договір був зареєстрований Чугуївським МБТІ за реєстровим номером 182 і на сьогодні позивач постійно володіє вищевказаним будинком. В договорі вказано, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає, однак під час укладення договору позивачу не було відомо, що така угода повинна бути нотаріально посвідчена у зв`язку з чим він звернувся до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі. За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи та наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. Відповідно до договору купівлі-продажу № У-12-662-Н від 19 грудня 1997 року, зареєстрованого АТ «Харківська універсальна біржа», [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок індивідуального житлового фонду, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 1.15 вищевказаного договору, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» договори, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 19 березня 1991 року, житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , складається з: А будинок, А1 прибудова, а ґанок, ВББ сарай, В гараж, Г погріб, Д вбиральня, Е теплиця, № 1, 3 огорожа. Згідно з довідкою про вартість житлового будинку від 14 січня 2022 року, вартість житлового будинку літ. «А», загальною площею 74,8 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , станом на 14 січня 2022 року становить 98600 (дев`яносто вісім тисяч шістсот) гривень 00 коп. без ПДВ. Частина 1 ст. 55 Конституції України, яка передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені чи порушуються, створені чи створюються перешкоди для їх реалізації чи мають місце інші обмеження прав і свобод. Згідно з ч. 1 ст. 64 Основного Закону, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. При розв`язанні вказаного спору, враховуючи, що спірні цивільні правовідносини, пов`язані з набуттям права власності на житловий будинок, виникли до 1 січня 2004 року, згідно з вимогами Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, суд застосовує норми ЦК України від 18.07.1963 року. Відповідно до ч. 1 ст.\~47\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст.\~47\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст.\~220\~ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст.\~47\~ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ч. 2 ст.\~220\~ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст.\~227\~Цивільного Кодексу\~України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47\~ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку був підписаний сторонами правочину продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] , зареєстрований АТ «Харківська універсальна біржа» за № У-12-662-Н від 19 грудня 1997 року, підписаний управляючим вказаної біржі та посвідчений гербовою печаткою. Договір купівлі-продажу був зареєстрований 04 січня 1998 року в Чугуївському МБТІ за [PERSON] і записаний в реєстрову книгу № 2 за реєстрованим номером 182. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. Так, по взаємній домовленості сторін (п. 1.5 Договору) будинок продано за 13100 грн 00 коп., які покупцем було сплачено. При цьому продавець будинку гарантував, що будинок раніше не проданий, не подарований, не заставлений, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 1.8 Договору). Відповідно до п. 1.4 цього Договору, правовстановлюючими документами на житловий будинок є договір про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, посвідчений Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківської області, реєстровий номер 2-2350 від 25 липня 1958 року. Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно з ст. 47 цього Кодексу, недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Відповідно до ч. 2 ст.\~47\~ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» № 3 від 28 квітня 1978 року якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю узгодили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки продавець помер. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений на біржі, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, яким в цьому випадку є договір купівлі-продажу. За положеннями ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який посвідчує право власності. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15\~ЦК України також передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Враховуючи викладене і відсутність іншого способу відновлення порушеного права, позивач обґрунтовано звернувся з позовом до суду за захистом порушеного права шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права. Згідно з ч. ч. 1 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. На підставі ч. 2 ст.\~206\~ЦПК України суд роз`яснює відповідачу наслідки визнання позову, передбачені ч. 4 цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved