Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] \~звернувся до суду з позовом, в якому зазначає,що сторони по справі з 09.06.2018 р.перебували у зареєстрованому шлюбі,який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.2021 р. Позивач та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] ,який після припинення сторонами фактичних шлюбних відносин за усною домовленістю між батьками залишився проживати з матір`ю,позивач приймав активну участь у його вихованні та матеріально забезпечував дитину. Відповідачка ще під час перебування у шлюбі з позивачем почала відвідувати релігійну секту,її вірування набуло характеру фанатичного,через що сімейні стосунки стали для неї неважливими. 04.04.2022 р.відповідачка як біженка виїхала через Германію до Росії у м.Абакан,де наразі проживає у релігійній секті. З цього часу син сторін мешкає з батьком у квартирі за адресою: [ADDRESS] ,яка є власністю позивача,дитина знаходиться на його повному утриманні,батьком для дитини створені належні умови для проживання,розвитку,виховання,дитина забезпечена усім необхідним. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 147р від 16.06.2022 р.місце проживання [PERSON] визначено разом з батьком. Позивач повідомив відповідачку про необхідність визначення місця проживання дитини з батьком,враховуючи відсутність матері на невизначений термін,однак остання використовує дитину як інструмент маніпулювання,погрожує після повернення у м.Запоріжжя припинити спілкування батька з сином. Враховуючи необхідність забезпечити можливість вирішення соціально-побутових питань в інтересах дитини,створити умови для нормального гармонійного емоційного та інтелектуального розвитку сина,мати якого тривалий час мешкає окремо,враховуючи взаємини,які склалися між сторонами,позивач просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] з батьком,оскільки це відповідає інтересам дитини,не порушує прав відповідачки як матері. Ухвалою від 28.06.2022 р. було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 09.11.2022 р.відповідачкою був поданий відзив на позов,у якому вона просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з тих підстав,що,на її думку,позивач наразі проживає разом з сином з метою уникнути мобілізації,обмежує спілкування дитини з матір`ю засобами мобільного зв`язку,не враховує бажання самої дитини мешкати з батьками позивачки ,а 10.09.2022 р.разом з дитиною виїхав за межі України,чим порушуються права матері знати про місце перебування дитини,стан її здоров`я тощо. Вважає,що задоволення позову не відповідає інтересам дитини не бути розлученим з матір`ю та матиме для дитини негативні наслідки. Третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування у заяві від 28.09.2022 р.повідомив суд, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району питання визначення місця проживання дитини [PERSON] було розглянуто та рекомендовано органу опіки та піклування підготувати висновок про визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] . Третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування у заяві від 14.07.2022 р.повідомив суд, що відділом по Шевченківському району служби(управління) у справах дітей було здійснено вихід за адресою проживання матері дитини [PERSON] та з`ясовано,що наразі матір дитини виїхала за межі України,дитина сторін мешкає з батьком,спілкування матері з дитиною відбувається засобами мобільного зв`язку,про що надано акт обстеження умов проживання від 08.06.2022 р. В судове засідання учасники справи та їх представники не з`явились,надали письмові заяви про розгляд справи без їх участі та прийняття рішення з урахуванням інтересів дитини на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України,учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи зміст заяв учасників справи та їх представників, суд розглянув справу за їх відсутності. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Частиною 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Судом встановлено,що сторони по справі з 09.06.2018 р.перебували у зареєстрованому шлюбі,який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.2021 р. Позивач та відповідачка є батьками [PERSON] , [INFO] . З 04.04.2022 р.відповідачка проживає окремо від дитини, згідно інформації Держприкордонслужби України,05.04.2022 р.виїхала за межі України. 08.06.2022 р.під час обстеження умов проживання за адресою реєстрації відповідачки [ADDRESS] спеціалістами відділу по Шевчеківському району управління(служби)у справах дітей було встановлено,що за вказаною адресою станом на дату обстеження мешкають дідусь та бабуся [PERSON] (батьки відповідачки),дитина фактично мешкає разом з батьком,мати виїхала у Росію,спілкується з сином по телефону,про що складено акт. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району № 147р від 16.06.2022 р.місце проживання [PERSON] визначено разом з батьком. Судовим наказом Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08.08.2022 р.у цивільній справі № 336/3475/22 провадження 2-н/336/271/2022 за заявою [PERSON] стягнуто з [PERSON] на його користь аліменти на утримання сина [PERSON] ,2018 р.н.,у розірі частини всіх видів заробітку(доходу),але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,починаючи з 01.08.2022 р.до досягнення дитиною повноліття. Наказ набрав законної сили 08.08.2022 р. Також з матеріалів справи встановлено,що в червні 2022 р.позивачем укладено декларацію з лікарем дитячої амбулаторії в інтересах сина [PERSON] ,куди дитину супроводжував батько. До справи позивачем долучено листування з відповідачкою за період з травня 2022 р.,з якого встановлено,що остання повідомляє про подорож до м.Абакан,яке розташованоу Росії(Сибір),де мешкає у релігійній спільноті,дитині не телефонує,оскільки не розуміє,як син відреагує та її тривалу відсутність. Висловлює плани повернутись в Україну,але коли саме,невідомо. Позивач поставив відповідачку до відома,що син не бажає спілкуватись з матір`ю ,у насильницький спосіб він не примушуватиме дитину до цього. Листування містить погрози на адресу позивача ,узагальнений зміст яких зводиться до того,що після повернення відповідачки до м.Запоріжжя вона забере сина до себе і батько ніколи його більше не побачить. Також в підготовчому судовому засіданні представник відповідачки повідомив суду,що [PERSON] народила другу дитину,батьком якої позивач не являється. З наведеного суд встановив,що між сторонами справи як батьками [PERSON] фактично від квітня 2022 р. існують спірні питання,пов`язані з його вихованням,оскільки матір дитини ,покинувши сина,виїхала за межі країни на невизначений термін,місце її проживання,роботи,джерело доходів,сімейний стан,соціальне оточення,спосіб життя,життєві інтереси невідомі. З цього часу дитина сторін мешкає з позивачем,знаходиться на його утриманні та вихованні, у чому відповідачка участі не приймає. Характер особистого листування,з яким відповідачка звертається до позивача під час спілкування у мессенджері ,вказує на те,що відповідачка чинить на позивача психологічний тиск та погрожує в подальшому визначити одноосібне право виховання спільної з позивачем дитини,маніпулює дитиною,що лише погіршує складні взаємини сторін та не йде на користь інтересам дитини. З наданих доказів суд встановив,що позивач позитивно характеризується,має роботу та постійне місце проживання,де для дитини створені усі необхідні умови,забезпечує сину належну медичну допомогу. На переконання суду,у ситуації конфлікту між батьками,дитина не може бути інструментом маніпулювання для досягнення власних цілей у тій сімейній ситуації,яка склалася,оскільки це дестабілізує процес емоційного і інтелектуального розвитку дитини і наносить шкоду її психологічному благополуччю. Висновком органу опіки та піклування визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] ,2018 р.н.,з батьком [PERSON] . Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справи щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові,дитина відвідує лікаря,у позивача наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини,її зростання та виховання у сімейному колі. У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі №\~6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі\~«Мамчур проти України», заява № 10383/09). У даній справі встановлені такі виняткові обставини, коли малолітня дитина може бути розлучені зі своєю матір`ю,оскільки матір добровільно та усвідомлено покинула дитину ,виїхавши за межі країни у воєнний час,що не тільки не відповідає інтересам дитини,2018 р.н.,а вказує на те,що відповідачка знехтувала ними,надавши перевагу своїм релігійним покликам над благополуччям сина. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Позивач на час розгляду справи одноособово дбає про сина,забезпечив йому доступ до медичного обслуговування,наразі убезпечив дитину від наслідків військової агресії шляхом виїзду до іншої країни. Відповідачка,крім того,що залишила сина в умовах воєнного стану напризволяще,на піклуванні батька,що є для неї зручним,народила дитину від іншого чоловіка,мешкає у релігійній спільноті ,в іншій країні,в невстановлених умовах,за час відсутності практично втратила емоційний зв`язок з дитиною,час її повернення на постійне місця проживання в м.Запоріжжі невідомий. У випадку відмови позивачу у задоволенні позову,дитина до повернення матері залишиться без визначеного місця проживання,а після повернення матері,навіть,якщо це станеться у найкоротші строки,буде змушена адаптуватися до нового соціального середовища та до людей,які не є членами його сім`ї, [PERSON] з ними не знайомий,що може негативно вплинути на його психологічний стан. За таких обставин,визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з його батьком не позбавляє матір дитини права піклуватися про неї, бачитись з нею, спілкуватись, брати участь в її житті, проявляти материнську любов. З урахуванням викладеного вище,суд задовольняє позов як такий,що заявлений обґрунтовано та доведений доказами,а заперечення відповідачки встановлених судом обставин не спростовують та наповнені переважно формальним змістом. Суд не розподіляє судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України,оскільки сторони не подали до судових дебатів відповідних доказів,що не позбавляє їх права ініціювати вирішення цього питання в порядку ст.141 ч.8 цього Кодексу. На підставі ст.ст. 153, 157, 161 СК України,ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: approved