Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] , шляхом виселення відповідачів з квартири. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , право власності зареєстроване 20.12.2018 на підставі договору купівлі-продажу. У квартирі зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . В квартирі без реєстрації проживають відповідачі та не хочуть добровільно покинути власність позивача. Ухвалою суду від 14.03.2019 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 03.04.2019. У судовому засіданні 03.04.2019 проведеного за участі [PERSON] , [PERSON] та представників [PERSON] [PERSON] , [PERSON] було відкладено на 03.05.2019. До суду 03.04.2019 від [PERSON] надійшов відзив, згідно якого заперечує проти позову. Відзив мотивований тим, що 01.12.2005 між АППБ «Аваль» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит та в якості забезпечення виконання зобов`язання 05.12.2015 між ААБ «Аваль» та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . 13.12.2018 в квартиру відповідача з`явилися представника ТОВ «ФК «Алькор Інвест», які стали правонаступниками за іпотечним договором та звернули стягнення на предмет іпотеки в досудовому порядку, з метою вселення в квартиру інших осіб, було змінено замки, встановлено сигналізацію та поселено в квартиру двох молодих людей міцної статури. Не погоджуючись з незаконною перереєстрацією права власності [PERSON] 18.12.2018 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з відповідним позовом (справа №522/22155/18). ТОВ «ФК «Алькор Інвест», бувши обізнаним про судову справу, навмисно здійснило відчуження спірної квартири [PERSON] , зять якої [PERSON] брав участь у примусовому виселенні відповідачів та представився юристом ТОВ «ФК «Алькор Інвест». Позивачка немає права звернення до суду з даним позовом, адже купила кватиру в товариства, яке незаконно заволоділо майном. [PERSON] подала до суду 03.04.2019 зустрічний позов до [PERSON] про витребування квартири з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 09.04.2019 повернуто [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] заяву про вжиття заходів забезпечення позову. У судовому засіданні 03.05.2019 ставилося питання про залишення зустрічного позову без руху, для усунення недоліків зустрічного позову оголошено перерву до 10.06.2019. У зв`язку з неявко позивача розгляд справи у судовому засіданні 10.06.2019 було відкладено на 25.07.2019. У судовому засіданні задоволено клопотання представника позивача про відкладення, розгляд справи відкладено на 12.09.2019 та зобов`язано представника позивача надати документи, які підтверджують поважність причин неявки у судове засідання. У судовому засіданні 12.09.2019 представник [PERSON] [PERSON] повідоми про смерть [PERSON] та просив надати час для подання підтверджуючих документів, клопотання було задоволено розгляд справи відкладено на 26.09.2019. У судовому засіданні 26.09.2019 закрито провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] , відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та роз`яснено право повторно подати клопотання, закінчено з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами та оголошено перерву для підготовки до судових дебатів до 14.11.2019. Ухвалою суду від 07.11.2019 було задоволено клопотання представника [PERSON] адвоката Чернушич С.М. про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №522/22155/18 за позовом [PERSON] до державного реєстратора Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» Бурлаченко І.В., Комунального підприємства «Агенція державної реєстрації», ТОВ «ФК «Алькор Інвест» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та повернення сторін в первинний стан. Ухвалою суду від 10.11.2022 поновлено провадження у справі, судове засідання призначено на 13.01.2023. У зв`язку з неявкою учасників справи у судове засідання 13.01.2023 розгляд справи відкладено на 03.03.2023. Ухвалою суду від 03.03.2023 було закрито провадженні в частині позовних вимог та [PERSON] та відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про зупинення провадження у справі. У судове засідання 03.03.2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги не визнала, вважала їх необґрунтованими та безпідставними, просила відмовити у задоволенні позову. Представник позивача про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони. Щодо питання про прийняття зустрічного позову, яке більше не ставилося сторонами для вирішення у судових засіданнях, після надання часу для усунення недоліків зустрічного позову. У провадженні судді Ковстун Ю.І. перебуває цивільна справа №522/6828/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, яка датована 08.07.2022. Таким чином, предметом розгляду справи №522/6828/22 є такі ж вимоги як і у зустрічній позовні заяві. Тому, прийняття на разі зустрічного позову до розгляду є недоречним та недоцільним, з огляду на що зустрічний позову слід залишити без розгляду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 01.12.2005 між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №014/0027/74/41679 (а.с.70-73). 01.12.2005 [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] , предметом якого стало придбання квартири [ADDRESS] (а.с.84). В забезпечення виконання зобов`язання між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та [PERSON] було укладено 05.12.2005 договір іпотеки, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (а.с.74-80). 20.09.2018 АТ «Райффайзен банк Аваль» та ПАТ «ОКСІ Банк» уклало договір про відступлення прав за договором іпотеки щодо договору про іпотечний кредит №014/0027/74/41679 від 01.12.2005 (а.с.85-88). 20.12.2018 [PERSON] купила у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест» квартиру [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В. (а.с.12-13). 20.12.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В. на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] з 21.12.2018, без реєстрації [PERSON] (а.с.14). Згідно листа Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області від 21.01.2019, повідомлено, що в квартирі\~ [ADDRESS] мешкать [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.06.2021 у справі №522/22155/18 відмовлено у задоволенні позовної заяви [PERSON] до державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Бурлаченко Ігоря Володимировича, КП «Агенція державної реєстрації» Куяльницької сільської ради Подільського району Одеської області, ТОВ «ФК «Алькор Інвест», за участі третьої особи [PERSON] , про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію, повернення сторін у первісний стан. Постановою Одеського апеляційного суду від 25.01.2022, вищевказане рішення було скасовано та частково задоволено позов. Скасовано рішення державного реєстратора КП «Агенція державної реєстрації» Бурлаченко Ігоря Володимировича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:44431067 від 05.12.2018 щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Алькор Інвест» права власності на квартиру [ADDRESS] , скасовано запис в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації за ТОВ «ФК «Алькор Інвест» права власності на квартиру [ADDRESS] . Відмовлено у задоволенні позову в частині повернення сторін в первісний стан, з поновленням права власності на квартиру (а.с.189-196). Ухвалою Верховного суду від 25.04.2022 відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі (а.с.197). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria). У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy). Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У справі виник спір між [PERSON] , яка на разі є власником спірної квартири, та [PERSON] , [PERSON] , які проживають у квартирі, [PERSON] попередній власник квартири. Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої і другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України). Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), а також у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, провадження № 61-18129св20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, провадження № 61-1865св21, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, провадження № 20214св21. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК України. Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Велика Палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зробила висновок, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Позивач не наводить обставин, щодо наявності у відповідачів іншого житла, в якому вони можуть проживати. Матеріали справи не містять доказів наявності у [PERSON] та [PERSON] іншого житла. Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Отже, у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР. Зазначені висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18). Суд вважає, що застосування вищенаведеної практики до даної справи є неможливим, адже Одеський апеляційний суд у постанові від 25.01.2022, яка набрала законної сили та виконання якої не зупинялося Верховним Судом, дійшов висновку, що державна реєстрація права власності за ТОВ «ФК «Алькор Інвест» проведена всупереч норм чинного законодавства. Також вказано, що фактичний перехід права власності до іпотекодержателя відбувся всупереч дії мораторію, у зв`язку з чим було скасовано рішення державного реєстратора та запис в державному реєстрі щодо власності ТОВ «ФК «Алькор Інвест», який і проводив звернення стягнення на предмет іпотеки, а позивач [PERSON] набула права власності на підставі договору купівлі-продажу. За таких обставин, зважаючи на недоведеність доцільності виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення, враховуючи, відсутність доказів, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, переслідує легітимну мету, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed