Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

27.01.2022 року до суду звернувся позивач з вказаною позовною заявою, в якій зазначив, що 28.11.2012 року було укладено договір оренди землі між [PERSON] та ТОВ «СІЛЬГОСПТЕХНІКА НОВА», на земельну ділянку площею 4,3320 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 300674. Згідно державного акту кадастровий номер земельної ділянки зазначено 3221687200:03:010:0001. В подальшому [PERSON] звернувся до керівництва ТОВ «СІЛЬГОСПТЕХНІКА НОВА» із заявою про виплату йому на перед орендної плати та після узгодження суми між сторонами 11.02.2015 року було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 28.11.2012 року, в якій сторонами було змінено термін дії договору оренди на 49 років. В подальшому при перевірці правовстановлюючих документів щодо договору оренди укладеного з [PERSON] на земельну ділянку площею 4,3320 га кадастровий номер 3221687200:03:010:0001, було виявлено, що при проведенні реєстрації договору оренди землі та додаткової угоди укладених з [PERSON] державним реєстратором допущено помилку у кадастровому номері. В зв`язку з допущеною помилкою фактично договір оренди між позивачем та відповідачем не зареєстровано. Окрім цього, відповідач [PERSON] достовірно знаючи про допущену реєстратором помилку та що договір оренди не зареєстровано, 07.02.2020 року укладає договір оренди на 10 років з [PERSON] . Позивач просить суд\~ визнати недійсним договір оренди землі від 07.02.2020 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 07.02.2020 року який зареєстрований 10.02.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зобов`язати державного реєстратора зареєструвати договір оренди землі укладений між ТОВ «СІЛЬГОСПТЕХНІКА НОВА» та [PERSON] шляхом виправлення технічної помилки або внесення змін, номер запису про інше речове право:3307013, стягнути з [PERSON] сплачені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, якою просив розгляд справи проводити без його участі, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача\~та відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав. Представник Державного реєстратора\~відділу «Центр\~надання адміністративних\~послуг» Володарської\~селищної ради\~Білоцерківського району\~Київської областіРеєстраційної служби в судове засідання не з`явилась та подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав. По справі встановлено, що 28.11.2012 року було укладено договір оренди землі між [PERSON] та ТОВ «СІЛЬГОСПТЕХНІКА НОВА», на земельну ділянку площею 4,3320 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8-11). Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 330674. Також факт того, що договір оренди земельної ділянки було укладено щодо земельної ділянки згідно державного акту серії ЯЖ № 330674 стверджено актом приймання-передачі об`єкта оренди від 28.11.2012 року (а.с.12). [PERSON] звернувся до керівництва ТОВ «СІЛЬГОСПТЕХНІКА НОВА» із заявою про виплату йому на перед орендної плати та після узгодження суми між сторонами 11.02.2015 року було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 28.11.2012 року, в якій сторонами було змінено термін дії договору оренди на 49 років (а.с. 13). В подальшому при перевірці правовстановлюючих документів щодо договору оренди укладеного з [PERSON] на земельну ділянку площею 4,3320 га кадастровий номер 3221687200:03:010:0001, було виявлено, що при проведенні реєстрації договору оренди землі та додаткової угоди укладених з [PERSON] державним реєстратором допущено помилку у кадастровому номері (а.с. 21-24). Що свідчить про те, що договір оренди між позивачем та відповідачем не зареєстровано. Окрім цього, відповідач [PERSON] достовірно знаючи про допущену реєстратором помилку та що договір оренди не зареєстровано, 07.02.2020 року укладає договір оренди на 10 років з [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву посилається на те, що 28.11.2012 року [PERSON] не підписував договір оренди землі та додаткової угоди , в зв`язку з чим такий договір вважається неукладеним. На підставі заявленого клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи, 01.06.2022 року судом винесено ухвалу про призначення по справі почеркознавчої експертизи (а.с. 98-100). За результатами проведення почеркознавчої експертизи, висновок експерта № 21502/21503/22-32 від 19.10.2022 року встановлено, що підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі «Орендодавець» розділу «Підписи сторін:» у Договорі оренди землі від 28.11.2012 року укладеному між [PERSON] та ТОВ «Сільгосптехніка Нова», виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] , що міститься у графі «Орендодавець» в Угоді про внесення змін від 11.02.2015 року до Договору Оренди землі від 28.11.2012 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Сільгосптехніка Нова», виконаний [PERSON] (а.с. 117-130). Вирішуючи спір суд враховує, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Передусім статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. Так ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі\~ це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. За ст. 16 укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Ст. 17 Закону України "Про оренду землі" передбачає, що передача об`єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Згідно ст. 18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зазначає , що\~ зміна умов договору оренди здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Форма Типового Договору оренди землі затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 року № 220. При цьому підписи сторін є одним із обов`язкових реквізитів договору, які повинні засвідчувати вільне волевиявлення сторін на укладання договору на певних узгоджених між ними умовах. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити зазначеному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (частини 1, 5статті 6 Закону України «Про оренду землі»). Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 статті 14 вказаного Закону встановлено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Такі норми передбачені статтею 15 Закону України «Про оренду землі». За змістом статті 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до приписів статті 17 Закону України «Про оренду землі», об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договору оренди землі, набуваються після відповідної державної реєстрації. Отже, орендар набуває право оренди та використання земельної ділянки саме з моменту реєстрації такого права, а не з моменту підписання договору. Водночас, загальними положеннями Цивільного кодексу України, які стосуються будь-яких видів договорів, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України). Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом положень частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. І відповідно до статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 4 ст. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду . Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої палати Верховного Суду (Постанова ВП СВ від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17), де зазначено, що застосування судом норм права без врахування останньої правової позиції ВП ВС є підставою вважати, що рішення прийняті із неправильним застосуванням норм права, а тому підлягають скасуванню. У випадках відсутні підпису особи на договорі оренди землі, при вирішення даної справи необхідно враховати останню практику ВС викладену у Постанові від 14.12.2022 року справа 394/85/21-ц, де вказано, що твердження заявника про те, що позивачки протягом 14 років отримувала орендну плату ПСП «…» належною їй земельною ділянкою, порушення принципу добросовісності, ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень і не наділяє правом підробити підпис особи у договорі оренди, навіть якщо між сторонами фактично існували правовідносини щодо користування земельною ділянкою. Оскільки висновок експерта вказує, що відповідач [PERSON] не підписував Договір оренди землі від 28.11.2012 року між [PERSON] та ТОВ «СІЛЬГОСПТЕХНІКА НОВА», на земельну ділянку площею 4,3320 га , що свідчить, що такий договір є неукладеним, а відповідно не породжує жодних наслідків, навіть при наявності фактичного користування земельною ділянкою. Аналогічно правова позиція викладена і у Постанові ВС від 20.04.29022 року у справі № 454/148/20, де суд зазначив, що Договір оренди землі з підробленим підписом є неукладеним (таким, що не відбувся), отже і рішення про реєстрацію права оренди на підставі такого підлягає скасуванню, а землі поверненню. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст.ст. 77-81 ЦПК України, надані суду докази мають бути належними, допустимими та достовірними. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 Цивільного процесуального кодексу України під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд покладає судові витрати на позивача.

Outcome: dismissed