Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] у січні 2022 року звернулася до суду з позовом та уточненим позовом до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спадкове майно за законом, в якому просила встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , (уродженки с.Малі Сади, Дубнівського району Ровенської області) з [PERSON] , [INFO] , померлим [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу, у період з 01.01.2020 року; визнати за [PERSON] , [INFO] , 1/4 частину квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , в порядку спадкування за законом. В обґрунтування вимог позивач зазначила, що 26.09.2003 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] , [INFO] . У шлюбі вони перебували до 17.06.2008 року. Проте, і після розірвання шлюбу вони продовжували спілкуватися, зустрічалися та допомагали один одному в усіх побутових питаннях, а в кінці 2014 року вони знову вирішили зійтися та проживати разом як чоловік та дружина. Спочатку вони проживали разом в однокімнатній квартирі чоловіка за адресою: [ADDRESS] , яка знаходилася на четвертому поверсі. Але, так як вони люди вже похилого віку і чоловік мав проблеми зі здоров`ям та йому було важко підійматися на четвертий поверх, чоловіком було прийнято рішення продати свою квартиру та викупити 1/4 частину квартири по [ADDRESS] , яка знаходилася на першому поверсі та належала [PERSON] . Цим же договором позивачем було також придбано 1/4 частину цієї ж квартири по [ADDRESS] . Після придбання 1/2 частини квартири по [ADDRESS] , вони стали там проживати однією сім`єю із [PERSON] , але вже у квартирі по [ADDRESS] , де і були обоє зареєстровані. Вели спільне господарство, мали спільний побут, бюджет, разом зустрічали свята, фактично виконували права та обов`язки подружжя, тобто проживали однією сім`єю, як чоловік та дружина. [INFO] [PERSON] помер, не склавши заповіту. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у виді 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яку позивач фактично прийняла, вступивши в управління та володіння спадковим майном, відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України. Поховання померлого [PERSON] здійснювалося за рахунок [PERSON] 12.03.2021 року позивачем було подано заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] . Ухвалою суду від 01.03.2022 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Відповідачем Територіальною громадою міста Полтави в особі Полтавської міської ради подано до суду відзив, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , враховуючи відсутність у даній справі письмової постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а саме, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці [PERSON] після померлого спадкодавця [PERSON] , що є обов`язковим для даної категорії справ. Позовна заява не містить жодного належного доказу спільного проживання з кінця 2014 року позивачки зі спадкодавцем однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , пов`язаність їх спільним побутом, наявності в них взаємних прав та обов`язків (а.с.46-49). Ухвалою суду від 27.10.2022 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 29.11.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача - адвокат Якименко В.В. в судовому засіданні позов підтримав, просив вимоги задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначив, що в 2008 році подружжя розлучилися, але через декілька років вони стали жити знову однією сім`єю. Вони разом викупили квартиру, жили в ній до смерті чоловіка. Позивач та донька звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадку після померлого. Представник Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, причини неявки представника суду не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. Заслухавши представника позивача, допитавши свідків, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] у м.Полтаві помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Шевченківським районним у місті Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (а.с.10). Звертаючись до суду, позивач просила встановити факт проживання її та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2015 року по 05.11.2020 року. Відповідач Полтавська міська рада заперечує проти задоволення вимог, просить відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю позову. Суд вважає вимоги позивача в цій частині позову - обґрунтованими, а доводи відповідача - безпідставними. Згідно ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна, або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вимоги позивача повинні розглядатися в позовному провадженні, оскільки встановлення вказаних фактів, що мають юридичне значення, може привести до наступного майнового спору. Чинним законодавством України встановлено, що "сім`єю" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов`язаних спільним побутом, та у яких є взаємні права та обов`язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім`ї не існує спеціального порядку реєстрації. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом». Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 127/1765/16-ц(провадження № 61-132 св 18). Таким чином, при з`ясуванні наявності чи відсутності підстав вважати, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, підлягають встановленню в сукупності такі факти, як спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків. Як вбачається з матеріалів справи, смерть [PERSON] настала вдома за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с.11 - довідка). Відповідно до матеріалів цивільної справи, як позивач так і [PERSON] значились зареєстрованими за адресою: квартира [ADDRESS] , та були співвласниками зазначеної квартири (а.с.11, 96-99). Відповідно до матеріалів справи, з 26.09.2003 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі до 17.06.2008 року. Проте, і після розірвання шлюбу вони продовжували спілкуватися, а з 2014 року стали проживати разом як чоловік та дружина. Зазначене відповідачами не було спростовано. [PERSON] , як дружина, займалася похованням [PERSON] (а.с.14 - накладні). Факт спільного проживання [PERSON] та померлого [PERSON] , як чоловіка та жінки, підтверджується також наявними в матеріалах справи №2/554/2048/21 та оглянутими судом їхніми спільними фотосвітлинами, зробленими в різний час протягом періоду їхнього спільного життя. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду повідомили, що вони добре знають сім`ю [PERSON] , які разом з 2014 року проживали, купували нерухоме майно, мали спільний побут, бюджет. Суд приймає до уваги покази вказаних свідків, які підтвердили, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, оскільки у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про заінтересованість свідків в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються та не суперечать іншим наданим доказам. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки, вищевказані докази свідчать про сімейний характер стосунків, які тривалий час існували між [PERSON] та [PERSON] по день його смерті, то є підстави для задоволення вимог про встановлення факту проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01.01.2015 року до дня його смерті [INFO] . Доводи представника відповідача про відсутність у матеріалах справи доказів тих обставин, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом як чоловік та жінка - є безпідставними. При цьому, у матеріалах справи достатньо доказів ведення [PERSON] та [PERSON] спільного господарства та проживання однією сім`єю за одними і тими ж адресами. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовна заява в цій частині підлягає задоволенню. Що ж стосується заявленої вимоги про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні даної позовної вимоги, з наступних підстав. За визначенням статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно положень п. 4.14, 4.19 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008року №7 передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до пунктів 4.14, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, нотаріус перевіряє належність цього майна спадкодавцеві на підставі правовстановлюючих документів. Пунктом 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що нотаріус є державним реєстратором прав на нерухоме майно та наділений функціями державного реєстратора. Отже, здійснення реєстрації та оформлення спадщини за законом віднесено до підвідомчості органів нотаріату. Доказів наявності спору чи відмови нотаріуса з підстав відсутності правовстановлюючого документу суду не надано. За таких обставин, беручи до уваги те, що позивачці [PERSON] нотаріусом не було відмовлено у видачі свідоцтва на спадкове майно, дані про наявність спору з відповідачем [PERSON] відсутні, тому суд вважає, що звернення до суду із такими позовними вимогами як визнання права власності на спадкове майно є передчасними, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Отже, враховуючи вказане вище, позов [PERSON] до Територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради, [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спадкове майно за законом, підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial