Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] 11.06.2018 звернулася у суд з позовом, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить визнати заповіт [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. 18.01.2017, зареєстрованого в реєстрі за №1-21 - недійсним, як такий, що укладений дієздатною фізичною особою, яка у момент його укладення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що її колишнім чоловіком [PERSON] було укладено заповіт на користь брата [PERSON] , незважаючи на те, що у нього була дочка [PERSON] , яка є спадкоємицею першої черги після смерті батька [PERSON] . Однак, стало відомо, що [PERSON] мав хронічні захворювання, з приводу яких неодноразово був госпіталізований з метою отримання стаціонарного лікування. Вважає заповіт [PERSON] недійсним у зв`язку з тим, що його стан здоров`я на момент підписання заповіту погіршувався, він страждав низкою захворювань: дилятаційна кардіоміопатія, тріпотіння передсердь, недостатність мітрального і трикуспідального клапанів, виражена легенева гіпертензія, лівобічний гідроторакс, хорнічна серцева недостатність ІІ Б ст. із зниженою систолічною функцією лівого шлуночка, хронічний гепатит змішаної етіології (токсично-аліментарного та кардіального генезів) з мінімальною активністю, хронічна лімфоїдна лейкемія. [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у Комунальній 5-ій міській клінічній лікарні та Львівському обласному державному клінічно лікувально-діагностичному кардіологічному центрі І кардіологічне відділення. Крім цього, 09.06.2016 [PERSON] встановлено першу «А» групу інвалідності безтерміново. Відповідно до Індивідуальної програми реабілітації інваліда №1126 від 09.06.2016, укладеною Міжрайонною спеціалізованю кардіологічною МСЕК №2, [PERSON] потребував постійного стороннього догляду. Вищевказані хвороби, якими страждав заповідач, могли вплинути на рівень його свідомості у момент підписання заповіту. Відтак, не можна виключати негативний вплив лікарських препаратів, які були призначені заповідачу, на момент підписання заповіту на рівень його свідомості. Беручи до уваги хворобливий стан, та те, що [PERSON] перебував у «Львівському геріатричному пансіонаті», позивачка вважає, що заповідач був у пригніченому стані, на момент укладення заповіту, був безвольним і байдужим до життя, не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. За наведеного, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 06.07.2018 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] в інтересах [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Четверта львівська державна нотаріальна контора, Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації про визнання заповіту нікчемним. 20.08.2018 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Покликається на те, що з моменту складання заповіту (18.01.2017) до дня смерті заповідача [PERSON] ( [INFO] ), останній за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивачки, чи іншої особи не приймав, що може бути розцінено судом, як вільне волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідача, і свідчить про те, що померлий [PERSON] діяв відповідно до свого бажання, його намір був вільним і відповідав його внутрішній волі. Окрім цього, у заповіті є відмітка приватного нотаріуса про те, що особа заповідача встановлена, дієздатність перевірена та на прохання самого заповідача зміст заповіту було прочитано вголос і власноручно підписано, що відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій, чинних на момент складання заповіту. Заповіт, складений [PERSON] , відповідає встановленій законом формі та змісту і у момент складання даного заповіту [PERSON] усвідомлював значення своїх дій, особисто підписав заповіт, а тому відсутні законні підстави для визнання заповіту недійсним. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17.01.2023 замінено позивача [PERSON] , яка діяла в інтересах неповнолітньої [PERSON] , на повнолітню [PERSON] . В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, та доповнила, що ще за життя [PERSON] до Пустомитівського районного суду Львівської області було подано позовну заяву до [PERSON] , матері позивачки, про поділ спільного майна подружжя. Такий позов підписано братом померлого [PERSON] - [PERSON] , що свідчить про його особисту зацікавленість у вирішенні справи, адже померлий з часу припинення фактичного проживання із [PERSON] , а також після розірвання шлюбу судом навіть не намагався вчиняти будь-які дії щодо поділу майна. Це свідчить про розуміння та визнання з його боку факту набуття цього майна лише завдяки [PERSON] в інтересах доньки [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] хворів важкими хронічними захворюваннями. Йому було встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново. Таку групу інвалідності встановлюють особам з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги чи диспансерного нагляду інших осіб, фактично, люди із І групою інвалідності не здатні до самообслуговування. Зважаючи на всі хвороби [PERSON] , це все у сукупності вказує на погіршення якості життя людини, яке аж ніяк не призведе до позитивного настрою, відчуття радості життя, а навпаки сприяє погіршенню самопочуття, втрати інтресу до життя та негативних думок. Враховуючи те, що [PERSON] перебував у вираженому депресивному стані, відтак не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тим більше висловлювати свою волю щодо розпорядження майном. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник проти позову заперечили, покликаючись на те, що висновок судово-психіатричної експертизи помилковий, адже в медичній документації вказано про вживання міртазепіну [PERSON] . Однак в кардіологічному центрі відповідачу пояснили, що вживання такого препарату могло негативно вплинути на стан здоров`я померлого [PERSON] , а відтак вважають, що даний препарат останній не міг приймати. Дали пояснення з приводу того, що брат відповідача - [PERSON] захворів в першій половині 2016 року, в місяці лютому в нього підвищилась температура тіла, він погано себе почував і був госпіталізований до лікарні у важкому стані з низькою фракцією викиду близько 20-18%, в нього опухали ноги, не міг ходити. В 5 міській лікарні виявили збільшені лімфовузли і хворобу серця. Коли [PERSON] перевели до кардіоцентру, фракція викиду знизилась до 11%, кардіопрепарати не допомагали і [PERSON] встановили І групу інвалідності. Лікар [PERSON] призначав йому серцеві препарати. З червня 2016 року до березня 2017 року [PERSON] перебував у геріатричному центрі. Заповіт [PERSON] уклав 18.01.2017 року, при цьому усвідомлював значення своїх дій і міг керував ними. Окрім цього, у 2016 році подав заяву про поділ майна до Пустомитівського районного суду Львівської області. Також зазначили, що [PERSON] мав сім`ю з 1988 року, разом з [PERSON] усиновили хлопчика, з яким проживали у квартирі батьків відповідача на [ADDRESS] . Квартира була приватизована на чотирьох осіб, серед яких і [PERSON] . В подальшому подружжя посварилося і розійшлося. У 2007 році квартиру продали, кошти поділили між співвласниками. Кошти після продажу квартири [PERSON] спочатку поклав на рахунок у Приватбанку, а з часом віддав [PERSON] без розписки. Після продажу квартири [PERSON] став проживати у квартирі сина у м.Львові, а [PERSON] з сином в цей час проживали в с.Годовиця. Вважають, що будинок у с.Годовиці належить [PERSON] та померлому [PERSON] , так як останній фізично допомагав його будувати і в 2006 році такий був збудований спільними зусиллями подружжя. Звертають увагу, що у подружжя був спільний бізнес, який започаткувала [PERSON] , а після того, як вони почали проживати окремо, в 2004 році [PERSON] все залишив дружині. Померлий також займався підприємницькою діяльністю окремо, але у 2004 році, коли розійшовся з дружиною, припинив діяльність ФОП, не мав коштів, шукав роботу, яка не носила постійного характеру. Стосовно непотребу, який збирав померлий, вказали, що дійсно дещо приносив у квартиру, але в подальшому ці речі продавав чи міняв. Ствердив, що [PERSON] не міг бути біологічним батьком доньки [PERSON] , оскільки не міг мати дітей. Перед укладенням заповіту [PERSON] усвідомлював всі свої дії. Просять в позові відмовити. Представник третьої особи Четвертої Львівської державної нотаріальної контори - Мігущенко З.Г. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила. Додатково повідомила, що жодних сумнівів стосовно дієздатності [PERSON] в момент посвідчення заповіту в неї не було, таку дієздатність нею перевірено шляхом спілкування. Зазначила також про те, що не пам`ятає чи самостійно прийшов до нотконтори [PERSON] , а також чи надавав заповідач посвідчення інваліда. Ствердила ту обставину, що [PERSON] вчинив правочин в приміщенні нотаріальної контори. Підтвердила і те, що має вищу юридичну освіту та не має медичної освіти. В судовому засіданні були допитані в якості свідків особи, котрі надали свої покази. Так, [PERSON] , будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, повідомила, що проживала в шлюбі з [PERSON] до кінця 2001 року. Оскільки дітей подружжя довго не мало, усиновили хлопчика. В подальшому [PERSON] завагітніла. Маючи на меті покращити благоустрій у квартирі до народження доньки, свідок розпочала ремонт, що стало причиною сварки, яка призвела до того, що вагітна жінка з маленьким сином опинилися на вулиці. Деякий час жінка з сином проживала у тітки, далі переїхали до матері, а потім переселилась з дітьми у квартиру на [ADDRESS] . З чоловіком не спілкувалась з того часу, як він вигнав її з дому, жодної допомоги не пропонував, фінансово не підтримував, життям та здоров`ям дітей не цікавився. Оскільки після смерті батька в с.Годовиця залишилась земельна ділянка, у 2004 році розпочала будівництво будинку, куди переїхала з дітьми у 2006 році. З 2006 року [PERSON] почав проживати в квартирі [PERSON] на [ADDRESS] , куди стягував всякий непотріб, не сплачував за комунальні послуги. [PERSON] ніде не працював, але оформляв кредити, які виплачувала свідок. Спілкувались рідко. Свідок [PERSON] пояснила, що вона перебуває у родинних відносинах з родиною [PERSON] . Її тітка жила по сусідству з родиною [PERSON] . Повідомила, що померлий завжди поводив себе дивакувато, на останньому місяці вагітності вигнав [PERSON] та їх усиновленого сина з дому та не дозволив туди повернутись. В подальшому [PERSON] з дітьми проживали у квартирі на [ADDRESS] . Чоловік до жінки з дітьми не приїжджав і нічим не допомагав. Звернула увагу на те, що відвідуючи свою тітку, бачила [PERSON] , який завжди був голодний, а квартира забита сміттям, стінка між кімнатою і туалетом розбита, при цьому квартира була у такому стані до моменту продажу, сусіди були спантеличені наявністю великої кількості мотлоху у квартирі. Померлого бачила останній раз в січні 2005 року. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою [PERSON] у с.Годовиця Львівської області. Вони знайомі з 2003 року, близько приятелюють з 2017 року. Проживаючи поблизу [PERSON] , жодного разу не бачила [PERSON] . Мати позивачки довгий час будувала будинок, в чому їй допомагали брат та кум. Свідок [PERSON] пояснив суду, що братів [PERSON] знає з дитинства, оскільки був їх сусідом. Оскільки подружжя [PERSON] не мало дітей, то усиновило хлопчика, після чого [PERSON] завагітніла. Як вказав свідок, [PERSON] вигнав вагітну дружину з сином з квартири через ремонт і на його зауваження щодо такої поведінки, просив не пхатись до його справ. Із [PERSON] в подальшому неодноразово бачився, кілька разів був на будівництві будинку в с.Годовиця, при цьому померлий [PERSON] нічим не допомагав [PERSON] та дітям. Через два чи три роки після того, як [PERSON] вигнав дружину, свідок потрапив до квартири, де [PERSON] проживав сам. Квартира була захаращена, для того щоб пройти була вузенька стежка. Перегородка між кухнею і туалетом була відсутня, на його запитання, чому нічого в квартирі не робить, померлий відповів, що чекає спонсора. З братом [PERSON] померлий спілкувався не дуже добре, бо той стверджував, що донька не є його дитиною. Свідок також наголосив на тому, що [PERSON] поводив себе неадекватно, не сприймав реальності, пустив до хати якогось бомжа, всі меблі з хати продав. В подальшому взяв в кредит на жінку ноутбук, бо хотів, зі слів померлого, починати бізнес. Останній раз бачив [PERSON] за півроку до смерті, він був чисто вбраний, жалівся на хворе серце. Свідок [PERSON] надав свідчення про те, що він є братом [PERSON] . Познайомився із [PERSON] у 1990 році. Через те, що його сестра почала ремонт в квартирі, її чоловік [PERSON] вигнав її вагітну з сином з хати, після чого вони разом більше не проживали. Після того, як продали квартиру на [ADDRESS] , [PERSON] проживав у його квартирі на [ADDRESS] протягом 2006-2013. Зазначив, що померлий зносив до квартири сміття та всякий непотріб, не оплачував комунальні послуги. Наголосив на тому, що померлий працював якийсь час у [PERSON] , але ні товару, ні грошей не мав. З 2014 року померлий проживав у квартирі прийомного сина на [ADDRESS] . Останній раз [PERSON] бачив за рік до смерті. [PERSON] надала суду свідчення про те, що вона є колишньою дружиною відповідача, відносини з [PERSON] у неї скалися недружні. Зазначила, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Після того, як [PERSON] вигнав дружину з квартири, вони постійно розходились і сходились. Пригадати в якому році це було не може, однак стверджує, що [PERSON] пішла від чоловіка після народження доньки. Наголосила, що у 2002 році відвідувала [PERSON] у квратирі на вул. Студентській, де він проживав сам. Ствердила, що після смерті її свекрухи, [PERSON] повернулась проживати у квартиру на вул.Студентську. Дана квартира була приватизована 4 особами, після продажу якої у 2006 році гроші були поділені між співвласниками і з того часу вона із [PERSON] не спілкувалася. Час від часу [PERSON] приходив в гості та говорив, що підпрацьовує сантехніком на будовах, живе в квартирі прийомного сина [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] захворів у 2014 чи 2015 роках, вже не працював, не мав де жити і вони з [PERSON] поклали його в лікарню, де лікували від грипу та інфаркту. Останній раз бачила померлого [PERSON] на Різдвяні свята у 2017 році, жодних препаратів в той час він не вживав, не міг багато ходити. Однак, не зважаючи на такий важкий стан здоров"я [PERSON] , не вбачали за необхідне взяти його до себе додому. [PERSON] надала свідчення про те, що вона є двоюрідною сестрою покійного [PERSON] . Зі слів [PERSON] знає, що будинок у с.Годовиця будувався ним разом з [PERSON] . Звернула увагу на те, що [PERSON] був вічно голодний, підпрацьовував. Не могла пригадати скільки років подружжя прожило разом. Хоча наголосила, що [PERSON] та [PERSON] разом проживали до смерті тітки, дітей на той час у них не було. Після того, як продали квартиру на [ADDRESS] , [PERSON] жив де прийдеться. Підпрацьовував на будовах, де і проживав, вигляд мав занедбаний. Ствердила, що [PERSON] не міг мати дітей, бо мав проблеми з сперматозоїдами, признав [PERSON] своєю донькою, з прийомним сином підтримував зв`язок. Будинок [PERSON] та [PERSON] будували, коли вже жили окремо. Коли будинок здано в експлуатацію не знає, жодного разу там не була, але зазначає, що [PERSON] допомагав його будувати. Останній раз спілкувалась із [PERSON] , коли відвідувала його в лікарні, але коли саме це було пригадати не може. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що товаришував з покійним [PERSON] більше 30 років, вони разом працювали до кінця 80-х років. Ствердив, що між подружжям [PERSON] почали погіршуватись стосунки через дитину, [PERSON] показував якусь бумажку, де було написано, що він безплідний. Описуючи відомі йому подробиці життя померлого, вказав, що в квартирі не було порядку, [PERSON] ночував в тому місці, де й працював. Коли подружжя [PERSON] перестало разом проживати не пригадує, але деякий час [PERSON] жив у квартирі [PERSON] , яку захламив. Йому не відомо, чи після розірвання шлюбу подружжя поділило майно. Де саме з 2001 року проживала [PERSON] , йому не відомо. Бачився із [PERSON] приблизно 4-5 рази на рік, який у нього був стан здоров`я у 2016 році не пригадує. За час проживання [PERSON] у притулку, стан його здоров"я покращився. Перед смертю спілкувався з [PERSON] , в його психічному стані нічого не змінилось, єдине, що був спокійний. Про складання [PERSON] заповіту дізнався від [PERSON] . Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що він працює лікарем кардіологом, померлий [PERSON] був його родичем. У 2016 році [PERSON] самостійно звернувся до нього за медичною допомогою, йому було встановлено діагноз: дилятаційна кардіоміопатія, захворювання серця, яке дає виражену серцеву-судинну недостатність. Він був у важкому стані і для покращення стану здоров"я його госпіталізували до 5 міської лікарні, а в подальшому для ефективного лікування перевели до кардіоцентру. Після лікування стан здоров"я [PERSON] дещо покращився, однак він потребував паліативної допомоги, був переведений до 5 міської лікарні для стабілізації стану. Зазначив, що [PERSON] не міг мати дітей і з цього приводу проводилася експертиза, проте у якому році відповісти не може. Ствердив, що показів до вживання препарату міртазепіну на момент поступлення до геріатричного центру у [PERSON] не було. Зазначив, що у померлого діагностовано цироз печінки, як ускладнення дилятаційної кардіоміопатії. Також зазначив, що під час лікування в кінці 2016 на початку 2017 років померлий усвідомлював свої дії, депресивних синдромів в нього не було. Наголосив, що померлому встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново, він потребував стороннього догляду, так як швидко втомлювався, не міг себе обслуговувати. Про існування заповіту [PERSON] дізнався від його брата [PERSON] . Допитана в судовому засіданні лікар-психіатр КЗ ЛОР «Львівський геріатричний пансіонат» Антонюк Р.С. повідомила, що на момент поміщення [PERSON] до закладу працювала завідувачем відділення. Останній проживав у геріатричному центрі та лікувався у 5 міській клінічній лікарні. Окрім основного кардіологічного захворювання, хворів лейкозом. Повідомила, що [PERSON] звертався з приводу депресії на фоні основного захворювання. За час перебування [PERSON] у геріатричному центрі його ніхто не відвідував і не цікавився станом його здоров`я. На запитання з приводу записів в історії хвороби [PERSON] повідомила, що записи чорною ручкою виконані лікарем-терапевтом, а синьою лікарем-психіатром і такі були виконані 15.07.2016. На запитання, чи усвідомлював померлий значення своїх дій, відповіла ствердно. Щодо запису від 17.02.2017 року повідомила, що зазначено «психічно здоровий», адже депресивний синдром це сукупність симптомів, які на момент проведення огляду могли зникнути. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що він працює лікарем кардіологом і [PERSON] не пам`ятає, однак згідно медичної виписки, він був його пацієнтом. З медичної документації видно, що [PERSON] в лютому 2016 року був у важкому стані з порушенням ритму серця. Стан пацієнта передбачав необхідність проведення оперативного втручання - трансплантації серця, як єдиний можливий спосіб допомоги. [PERSON] міг самостійно пересуватись в межах палати, до санвузла та їдальні. Йому призначалося лікування для підтримки роботи серця, при лікуванні проводилися консультації з лікарем-гематологом та кардіологом [PERSON] . Лікар-психіатр до пацієнта не запрошувався, так як той був спокійний і психічних зрушень не спостерігалося, хоча наголосив, що стан [PERSON] був важкий. Заслухавши пояснення сторін, свідків та експертів, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Статтею 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За приписами ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним кодексом України. У пунктах 1, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи; відповідно до ч. 1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до частини першої статті 202ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203ЦК України визначено такі вимоги: зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт, як односторонній правочин, має відповідати загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо). Згідно з вимогами ч. 3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Тобто, за своєю правовою природою відсутність волевиявлення учасника правочину є самостійною підставою для визнання його недійсним, при цьому правові наслідки недотримання цієї вимоги закону передбачені статтями 229 - 235 ЦК України. Згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення. Відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленихцим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронним доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд, не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Як встановлено судом, [PERSON] склав заповіт, посвідчений 18.01.2017 державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г., зареєстрований в реєстрі за №1-21, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право, заповів своєму брату [PERSON] , [INFO] / том 1 а.с.6/. Згідно із свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] /том 1 а.с.69/. З метою об`єктивного розгляду справи та для з`ясування вісх обставин справи, 12.12.2019 судом призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено експертам КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №08/К від 04.04.2020, [PERSON] в останній рік життя хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та затруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушення сну. Такий психічний стан був кваліфікований лікарем психіаторм, як депресивний синдром. Відповідно до діагностичних критеріїв, стандартів Міжнародної кваліфікації хворіб вищевказані симптоми відповідають проявам тяжкого психічного розладу, а саме - органічного афективного розладу настрою, вираженого депресивного стану, що позбавляло [PERSON] адекватно сприймати навколишні події та критично оцінювати свій стан та поведінку. [PERSON] на момент укладання заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними /а.с. 67-74/. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] висновок судово-психіатричного експерта № 08/К підтримав, зазначивши, що висновок є обгрунтованим та повним. Ствердив, що [PERSON] на момент укладення заповіту 18.01.2017 страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Такий стан підтверджено наявною в матеріалах справи та дослідженою під час проведення експертизи медичною документацією. Зазначив, що у [PERSON] був важкий стан здоров`я, на фоні якого завжди виникають певні афективні розлади емоцій, при цьому виникає депресія, це і є емоційний розлад. Також у [PERSON] були органічні ураження головного мозку, що підтверджується записами невропатолога, а саме: ослабленість конвергенції, розлади статики, координації рухів та ходи. Вказано, що потребує постійної сторонньої допомоги. Встановлений діагноз дилятаційна кардіоміопатія, тріпотіння передсердь, неправильної форми, недостатність… (нерозбірливо) виражена легенева гіпертензія, ХСН із зниженою систолічною функцією,… (нерозбірливо), двобічний гідроторакс. Хронічний гепатит. Хронічна лімфоїдна лейкемія. Окрім цього, згідно історії хвороби, виданої Львівським геріатричним пансіонатом, 26.08.2016 у [PERSON] відмічено скарги на загальну слабкість, родратованість, поганий сон, що свідчить про продовження розвитку хвороби. Його соматичний стан не покращувався, а тільки погіршувався. Прогресування соматичного стану не покращувало його психічного стану. Препарат міртазепін, для того, щоб стабілізувати його, необхідно приймати не менше ніж пів року. Також повідомив, що будь-який депресивний стан підлягає лікуванню, тому що такі розлади приводять до важких наслідків. Якщо такі препарати приймати тривалий час, відбувається стабілізація психічного стану. У нього спочатку виникло важке соматичне захворювання, яке не покращувало його соматичний стан, а зберігало такий. Цей препарат повинен був вирівняти його настрій, однак, не зважаючи на те, що цей препарат ним приймався, його соматичний стан не покращувався, а погіршувався, відповідно психічний стан покращуватися не міг. Відповідаючи на запитання, чи могли впливати на розвиток депресії встановлені діагнози відповів, що аліментарний інтоксикаційний гепатит будь-якого походження впливає на депресивний стан. Підтвердив, що депресивний синдром - це сукупність симптомів. Звернув увагу на те, що беручи до уваги записи в медичній документації хронічний стан можна вважати з березня 2016 року, адже стан здоров`я погіршувався та із записів вбачається, що пацієнт був у важкому стані. Зазначений висновок суд оцінює як обгрунтований, чіткий та однозначний, який не містить суперечливих заключень і дає ствердні, повні відповіді на усі питання, поставлені судом перед експертизою. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Окрім цього, в судовому засіданні також досліджені письмові докази, зокрема медичну документацію, записи якої свідчать про необхідність [PERSON] в постійній сторонній допомозі. Висновком про умови та характер праці, який зазначений у довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 10 ААВ № 918699 від 09.06.2016 року (т.1 а.с.226), передбачено, що [PERSON] потребує постійної сторонньої допомоги, що свідчить про нездатність до самообслуговування. Із цієї ж довідки вбачається, що [PERSON] встановлено першу «А» групу інвалідності загального захворювання безтерміново. Таку групу інвалідності встановлюють особам з винятково високою мірою втрати здоров`я, надзвичайною залежністю від постійного стороннього догляду, допомоги чи диспансерного нагляду інших осіб (фактично нездатні до самообслуговування). Також з медичної документації вбачається, що окрім важкої патології з боку серцево-судинної системи, зазначено і патологію печінки, яка призвела до розвитку церозу, також встановлено діагноз: лімфоїдна лейкемія - рак білих кров`яних клітин. За наведеного, суд критично оцінює покликання відповідача на те, що висновок експертизи є необґрунтованим та неповним. Окрім цього, суд критично оцінює покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] не був у депресивному стані, а просто важко хворів, оскільки такі спростовуються наявною в матеріалах справи медичною документацією, яка була досліджена у судовому засіданні, а також показанням інших свідків, лікарів та судового експерта, які чітко вказують на те, що [PERSON] мав депересивний синдром, оскільки хворів важким серцево-судинним захворюванням, яке мало прогресуючий, безремісійний перебіг, внаслідок чого з`являються психічні порушення у виді підвищеної втомлюваності, в`ялості, розгубленості, розсіяності уваги, сповільненості та затруднення мислення, невпевненості у своїх силах, зниження інтересу до життя з відчуттям нікчемності, провини, думок про смерть, зниженням фону настрою та порушення сну, а отже потребував стороннього догляду та не усвідомлював значення своїх дій. Виходячи з аналізу наведених норм права, з урахуванням висновку експертизи, суд доходить висновку, що [PERSON] в момент вчинення (складання) заповіту 18.01.2017 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст.263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку, що позов є підставний і підлягає до задоволення, оскільки на момент укладення заповіту 18.01.2017 [PERSON] страждав хронічним, стійким психічним розладом - органічним афективним розладом настрою, виражений депресивний стан, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а отже його волевиявлення при складанні заповіту не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Outcome: approved