Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

05 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В. про скасування реєстрації права власності та усунення перешкод, в якому просила: - визнати протиправним та скасувати запис про реєстрацію змін до права власності, здійснений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною, індексний номер рішення: 51815425, якими змінено відомості щодо квартири [ADDRESS] з «загальна площа (кв.м.): 102, житлова площа (кв.м.) 46,5» на «загальна площа (кв.м.): 389,5, житлова площа (кв.м.) 46,5» та додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» та довідка, серія: 121527, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП». - зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні горищем багатоквартирного будинку шляхом надання доступу до горища загальною площею 287,5 кв.м., що розташований в будинку [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що будинок [ADDRESS] є двоповерховим багатоквартирним житловим [ADDRESS] є приміщенням загального користування та використовувалося співвласниками за взаємною згодою та у відповідності до цільового призначення. 24 грудня 2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лебідь О.В. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] площею 102 кв.м., з якої житлової - 46,5 кв.м. (номер запису про право власності - 34848851) на підставі договору купівлі-продажу № 1886, виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 24.12.2019 року. 27 березня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною було проведено державну реєстрацію змін до права власності (номер запису про право власності - 34848851) та 30 березня 2020 року було внесено до реєстру зміни: змінено загальну площу квартири з 102 кв. м. до 389,5 кв.м., додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року, довідку № 121527, видану ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року. Позивач зазначає, що за результатами проведених реєстраційних дій на підставі технічного паспорта та довідки № 121527, виданих ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року, було збільшено площу квартири [PERSON] за рахунок додавання до неї допоміжного приміщення загального користування багатоквартирного будинку, зокрема горища, яке належить усім співвласникам багатоквартирного будинку. Позивач також стверджує, що набуття права власності на горище та включення його до складу квартири [PERSON] на підставі технічного паспорту та довідки, виданої ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року здійснено поза межами закону. У зв`язку із викладеним, Позивач вважає, що запис про реєстрацію змін до права власності та рішення приватного нотаріусу є протиправними та підлягають скасуванню, а також є підстави для зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні горищем багатоквартирного будинку шляхом надання доступу до горища загальною площею 287,5 кв.м., що розташований в будинку [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 червня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 09 червня 2020 року заяву [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову повернуто заявнику. Ухвалою суду від 16 червня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] адвоката Міркун О.С. про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності - 34848851), що належить [PERSON] , право власності на яку 30 березня 2020 року було внесено до реєстру приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В.. Заборонено відповідачу, [PERSON] , здійснювати будь-які будівельні роботи в квартирі за адресою: на [ADDRESS] та у горищному приміщенні, площею 389,5 кв.м., до вирішення справи по суті. Заборонено Управлінню Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області та Управлінню Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради здійснювати будь-які реєстраційні та дозвільні дії щодо виконання будівельних робіт в квартирі за адресою: [ADDRESS] , у тому числі реєструвати декларації про готовність об`єкта до експлуатації. 09 грудня 2020 року та 04 червня 2021 року від представника Позивача до суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи висновку експерта. Ухвалою суду від 07 червня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, на стороні позивача - Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради. Ухвалою суду від 09 липня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 13 жовтня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою суду від 15 листопада 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до слухання по суті. 29 грудня 2021 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи Інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна. Також надані письмові пояснення, в яких зазначено, що обраний позивачем спосіб поновлення порушеного права шляхом скасування запису про державну реєстрацію змін до права власності є неналежним способом захисту. У зв`язку із викладеним, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі 14 лютого 2023 року від позивачки надійшли до суду письмові пояснення, в яких вона зазначає, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2003 року, тобто була придбана в період дії ЦК УРСР 1963 року та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (із змінами і доповненнями). Тому, право власності було зареєстровано комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації. Також зазначає, що статус відповідача по справі приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В. ніяким чином не перешкоджає правильному вирішення спору. Також позивачка зазначила, що окрім скасування запису про реєстрацію змін про право власності, вона також просила скасувати рішення з індексним номером: 51815425, тобто рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно. В судове засідання 28 лютого 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Від представника Позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Представника ПРА ОМР надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права осіб на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги, що будучи повідомленими про дату та час розгляду справи в суді, сторони не з`явились, суд оцінює таку поведінку сторін як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з червня 2020 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є власником квартири під [ADDRESS] , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу від 20 листопада 2003 року, посвідченим державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Шепелюк Р.Ю.. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 24.12.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лебідь О.В. було проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] площею 102 кв.м., з якої житлової - 46,5 кв.м. (номер запису про право власності - 34848851) на підставі договору купівлі-продажу № 1886, виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 24.12.2019 року. 27.03.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною було проведено державну реєстрацію змін до права власності (номер запису про право власності - 34848851) та 30.03.2020 року було внесено до реєстру зміни: змінено загальну площу квартири з 102 кв. м. до 389,5 кв.м., додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року, довідку № 121527, видану ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року. Вказані зміни було внесено приватним нотаріусом ОМНО Дишлевою Теяною Володимирівною на підставі рішення №51815425 від 30.03.2020 року. Зазначений технічний паспорт виготовлений ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» (код ЄДРПОУ 42634640) за підписом експерта Бобрулько О.М., у якому станом на 25.03.2020 року відображено мансардний поверх площею 287,5 кв.м. та відсутній штамп «самочинне будівництво». Відповідно до вказаної довідки за №121527 від 25.03.2020 року, при проведенні технічної інвентаризації квартири були виявлені технічні помилки, а саме при проведенні інвентаризації не враховані площі антрисолей, а також площа змінена у зв`язку із уточненням лінійних розмірів та площ приміщень, і не належить до самочинного будівництва та не являється реконструкцією згідно п. 3.2. Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна. Також згідно п. 1 переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю до експлуатації затвердженого постановою №406 від 07.06.2017 року. Загальна площа квартири складає 389, 5 кв.м. та житлова площа 45,5 кв.м. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначала, що за результатами проведених реєстраційних дій було збільшено площу квартири [PERSON] за рахунок додавання до неї допоміжного приміщення загального користування багатоквартирного будинку, зокрема горища, яке належить усім співвласникам багатоквартирного будинку. Позивач також стверджувала, що набуття права власності на горище та включення його до складу квартири [PERSON] на підставі технічного паспорту та довідки, виданої ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» 25.03.2020 року здійснено поза межами закону. У зв`язку із викладеним, Позивач вважає, що запис про реєстрацію змін до права власності та рішення приватного нотаріусу є протиправними та підлягають скасуванню, а також є підстави для зобов`язання [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] в користуванні горищем багатоквартирного будинку шляхом надання доступу до горища загальною площею 287,5 кв.м., що розташований в будинку [ADDRESS] . Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 року визначено, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Отже, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім цього ч. 1 та ч. 2 ст. 386 ЦК України вказують, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Пунктом 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. За змістом статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Частинами першою та другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (пункт 1 частини першої та частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Крім того, Верховний Суд України в аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013 року встановив, що допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР(далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Разом з тим, для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, які до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень. Від вирішення цього питання залежить те, чи є спірне приміщення спільною власністю власників приватизованих квартир, оскільки відповідно до цивільного законодавства України розпорядження майном, що є спільною власністю, проводиться за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Частиною другою статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Частиною четвертою статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. В частині обов`язку реєстрації права власності виключно на ті об`єкти будівництва, які прийняті до експлуатації (за винятком випадків, визначених ст. 31 Закону) Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень повністю відповідає вимогам Закону. Пунктом 41 Порядку унормовано, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається, зокрема, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. Окрім того, із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора вбачається, що під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень (частина третя статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною першою статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" засадами державної реєстрації прав, зокрема гарантуванням державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1). Таким чином, для державної реєстрації права власності на новозбудований або реконструйований об`єкт до державного реєстратора надається документ, що підтверджує прийняття такого об`єкту в експлуатацію, який серед підстав проведення реєстрації змін до права власності - відсутній. Підсумовуючи наведене, спірне приміщення, яке відповідач використовує для власних потреб, є приміщенням багатоквартирного житлового будинку, тобто допоміжним приміщенням, яким мають право користуватись усі власники квартир у будинку, оскільки дане допоміжне приміщення призначене для забезпечення експлуатації та обслуговування потреб мешканців багатоквартирного будинку. Також суд приймає доводи позивача про те, що горище не функціонує окремо, воно не є ізольованим від мереж багатоквартирного будинку та є з ними одним цілим, тому слід вважати його обслуговуючим, технологічним, допоміжним стосовно житлового будинку, в якому воно знаходиться. Таким чином, оскільки відповідач одноособово користується спірним приміщенням, фактично перешкоджає у доступі до приміщення, яке на праві спільної власності належить усім власникам квартир у будинку, право позивача, як співвласника даного майна, порушено, а тому позовні вимоги в частині усунення перешкод у здійсненні ним права володіння, і користування спільним майном підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування запису про реєстрацію змін до права власності, здійснену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т.В., індексний номер рішення: 51815425, якими змінено відомості щодо квартири [ADDRESS] з «загальна площа (кв.м.): 102, житлова площа (кв.м.) 46,5» на «загальна площа (кв.м.): 389,5, житлова площа (кв.м.) 46,5» та додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» та довідка, серія: 121527, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП», суд зазначає наступне. Верховний Суд у постанові від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18 зробив правовий висновок про те, що «пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №925/1121/17, від 17.04.2019 у справі №916/675/15». У пункті 75 постанови від 28 жовтня 2020 року у справі №910/10963/19 Верховний Суд зробив наступний правовий висновок: «За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також Закон України №1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень, звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1,2,3 частини третьої статті 26 Закону України №1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних рішень у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав, тому доводи скаржників про необхідність застосування Позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права касаційним судом відхиляються». Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів усїх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»). В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 2425, п. 57)». Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та наявні у справі докази, надані сторонами у справі, суд вважає, що на момент вирішення судом спору способом судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Позивач в свою чергу просив визнати протиправним та скасувати запис про реєстрацію змін до права власності, здійснену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною, індексний номер рішення: 51815425, якими змінено відомості щодо квартири [ADDRESS] з «загальна площа (кв.м.): 102, житлова площа (кв.м.) 46,5» на «загальна площа (кв.м.): 389,5, житлова площа (кв.м.) 46,5» та додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» та довідка, серія: 121527, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП». Аналіз вказаних позовних вимог дозволяє дійти до висновку, що позивач просив визнати протиправним та скасувати як запис про державну реєстрацію змін до права власності, так і рішення № 51815425, якими змінено відомості щодо квартири [ADDRESS] з «загальна площа (кв.м.): 102, житлова площа (кв.м.) 46,5» на «загальна площа (кв.м.): 389,5, житлова площа (кв.м.) 46,5» та додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» та довідка, серія: 121527, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП». Таким чином, суд вважає, що визнання протиправним та скасування рішення приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною № 51815425, яким змінено відомості щодо квартири [ADDRESS] з «загальна площа (кв.м.): 102, житлова площа (кв.м.) 46,5» на «загальна площа (кв.м.): 389,5, житлова площа (кв.м.) 46,5» та додано до підстав виникнення права власності: технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» та довідка, серія: 121527, виданий 25.03.2020, видавник ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» без визнання протиправним та скасування запису про державну реєстрацію змін до права власності є достатнім та належним способом захисту порушених прав позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що заявлені позовні вимоги задовольняються частково, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial