Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів на утримання майна. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що квартира [ADDRESS] належить позивачці та відповідачам на праві спільної часткової власності. Позивачка та відповідачі разом зареєстровані у житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою фактично проживали позивачка (з травня 2018 року по листопад 2021 року та самостійно сплачувала комунальні послуги та борги, які були накопичені у її відсутність з лютого 2016 року по квітень 2018 року), відповідач [PERSON] проживає за вказаною адресою по теперішній час із співмешканкою та малолітніми дітьми і продовжує систематично не сплачувати комунальні послуги та за фактично спожиті послуги згідно засобів обліку споживання електроенергії, гарячого та холодного водопостачання. Відповідач [PERSON] починаючи з 2008 року за вказаною адресою не проживає, але до травня 2017 року отримував кошти від здачі в найм однієї кімнати без згоди на це співвласників. Відповідачі фактично з 2016 року по теперішній час не беруть жодної участі в утриманні житлового приміщення. Позивачка в свою чергу за період з травня 2018 року по грудень 2021 року здійснила оплату житлово - комунальних послуг на утримання квартири на загальну суму 118336,26 грн. На підставі викладеного, позивачка просить стягнути солідарно з [PERSON] [PERSON] на свою користь по 39445,42 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.07.2022 року відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач [PERSON] подав відзив, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Вказав, що з 2008 року проживає за адресою [ADDRESS] . Через хворобу на туберкульоз та з метою убезпечення рідних, залишив двохкімнатну квартиру для проживання та користування своїм дітям [PERSON] та [PERSON] . Він, на даний час проживає у селі, у дружини, де користується комунальними послугами та сплачує за них. [PERSON] з самого народження, з 1990 року проживає за адресою [ADDRESS] , за виключенням 2006-2008 роки. Іншу квартиру позивачка ніколи не орендувала. Коли відповідач виїхав з квартири, до кімнати в якій він проживав заселилася позивачка, а з 2017 року до квартири заселився [PERSON] . Позивачка [PERSON] вказує у позовній заяві про те, що проживає на території чоловіка, однак зазначає в позовній заяві адресу сестри відповідача - [PERSON] . Крім того, відповідач у 2014 році звертався до суду про поділ особистого рахунку та розподіл частин, оскільки хотів сплачувати комунальні послуги щодо своєї 1/3 частини квартири, проте у задоволенні позову було відмовлено. Представник позивачки подав відповідь на відзив, відповідно до якої вказує, що [PERSON] за адресою свого тимчасового проживання не зареєстрований, а відтак комунальні платежі не нараховуються і ним не сплачуються. У рішенні по справі № 754/11862/14 вказано, що [PERSON] не проживав у квартирі з 2014 року і на його площі проживають родичі її співмешканки. Проживання [PERSON] у квартирі не стосується справи, а ним та позивачкою сплачуються всі комунальні послуги. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] - [PERSON] подану позовну заяву підтримав з викладених підстав, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Лукацька Л.Г. проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі. Вказала, що сторони по справі стали співвласниками квартири лише 23.10.2020 року. До цього часу сторони по справі є наймачами квартири. Відтак позовні вимоги про стягнення з відповідачів вартість комунальних послуг у період з травня 2018 року по 23.10.2020 року, як співвласників квартири та згідно розміру частки кожного є безпідставним. Крім того, відповідач [PERSON] у квартирі, співвласником якої є, не проживає тривалий час, комунальними послугами з електроенергії та водопостачання не користується. Послуги щодо утримання будинку та прибудинкової території не містять даних щодо пільги відповідача, які має останній. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, просила у задоволенні позову - відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вислухавши вступне слово представника позивачки, представників відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.09.2014 року встановлено, що згідно ордеру № 62026 серія Б, двокімнатна квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на сім`ю з трьох осіб: він та двоє дітей - [PERSON] , [PERSON] (а.с.147-149). Згідно копії довідки від 17.08.2020 року квартира [ADDRESS] має наступні показники: загальна площа - 59,3 кв.м., житлова площа - 28,9 кв.м. Відповідно до копії свідоцтва про право власності від 23.10.2020 року, квартира [ADDRESS] - належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях (а.с.11). З письмових матеріалів справи вбачається, що після реєстрації шлюбу 23.09.2021 року позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.12). Позивачка звертаючись зі вказаним позовом до суду, вказує про те, що у період з травня 2018 року по грудень 2021 року нею було здійснено оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири у розмірі 118336,26 грн. Відтак просить стягнути з відповідачів на свою користь кошти, сплачені нею за житлово - комунальні послуги по утриманню житлового приміщення - квартири [ADDRESS] по 39445,42 грн. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Правовідносини з приводу користування та утримання будинком (квартирою), у тому числі тих, що належать громадянам на праві власності, регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує, а відповідно до ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно до статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Таким чином, відповідні витрати повинні бути розподілені між сторонами, відповідно до їх часток у спільній частковій власності. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі № 638/5001/17. Враховуючи те, що сторони по справі стали співвласниками квартири [ADDRESS] - 23.10.2020 року, а відтак суд приходить до висновку, про те що право на стягнення коштів із відповідачів, як співвласників з урахуванням їх часток, на утримання майна виникає саме з 23.10.2020 року. За таких обставин позовні вимоги про стягнення коштів на утримання квартири [ADDRESS] з відповідачів на користь позивачки, як співвласника квартири у період з травня 2018 року по 23 жовтня 2020 року задоволенню не підлягають. На підтвердження понесених позивачкою витрат, нею було надано копії квитанцій про сплату (а.с. 23-117). Проте суд приходить до висновку про відмову у стягненні коштів на утримання майна за період з листопада 2020 року по грудень 2021 року, оскільки з наданих копій квитанцій неможливо ідентифікувати платника. Відтак, позивачкою всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано належних, достовірних, достатніх доказів в розумінні ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, що саме нею були сплачені кошти на утримання квартири. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 18.05.2018 року Деснянським районним судом м. Києва було видано судових наказ № 754/6311/18 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ДТЕК» Київські електромережі» заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 14146 грн. та витрати по сплаті судового збору 176,20 грн. Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2021 року, виконавче провадження № 58968152, боржник [PERSON] , з примусового виконання судового наказу № 754/6311/18 від 18.05.2018 року закрито на підставі заяви стягувача - п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом). Доводи представника позивачки про те, що сума заборгованості за вказаним судовим наказом була сплачена позивачкою, суд до уваги не приймає через відсутність доказів оплати боргу позивачкою. Суд враховує, що обов`язок по доказуванню позовних вимог та по доказуванню тих обставин, на які позивачка посилається в обґрунтування позовних вимог, покладається саме на сторону позивача. Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позивачкою не було доведено понесення нею витрат на утримання спірного майна, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положення п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed