Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації та виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що ухвалою суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 змінено спосіб та порядок виконання рішення про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення за рахунок нерухомого майна, визнавши право власності за позивачкою. Тому, відповідачі втратили право володіння та розпорядження квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 07.02.2022 провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 30.03.2022. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 30.05.2022 розгляд справи відкладено на 18.05.2022. З метою належного сповіщення учасників справи розгляд справи у підготовчому засіданні 18.05.2022 відкладено на 05.07.2022. У підготовчому засіданні 05.07.2022 відкладено розгляд справи на 31.08.2022. У зв`язку з неявко учасників справи та відсутністю відомостей про сповіщення розгляд справи у підготовчому засіданні 31.08.2022 відкладено на 09.11.2022. У підготовчому засіданні 09.11.2022 проведеному за участі представника позивача [PERSON] було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 11.01.2023. У судовому засіданні 12.01.2023 було залучено до розгляду справу Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в якості третьої особи, розгляд справи відкладено на 01.03.2023. У судове засідання 01.03.2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Представник позивача [PERSON] подала 01.03.2023 заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, підтримала позовні вимоги та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов наступних висновків. Судом встановлено,\~що заочним\~рішенням Суворовського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~10.12.2015 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 200000 гривень, інфляційне збільшення суми боргу у розмірі 149302 гривень 30 копійок, 3% річних у розмірі 8268 гривень 49 копійок, судовий збір 3575 гривень 70 копійок, судовий збір у розмірі 121 гривня 80 копійок, а всього суму у розмірі 361268 гривень 29 копійок. Ухвалою Суворовського\~районного суду\~м.\~Одеси від\~31.05.2018\~у справі\~№ 523/16826/17 було змінено спосіб і порядок виконання Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 10.12.2015 року по цивільній справі №523/10165/15-ц шляхом звернення стягнення за рахунок нерухомого майна, що належить боржникові, визнавши право власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на квартиру [ADDRESS] , та стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 171 127,00 гривень різниці між вартістю квартири [ADDRESS] та сумою боргу за виконавчим листом від 29.02.2016 року за №523/10165/15-ц. Згідно довідки (виписки з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 21.01.2019 у квартирі [ADDRESS] проживають і зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] з 19.11.2018 є власником квартири [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі позивачки задовго до набуття нею права власності на квартиру, не є членами її сім`ї та не укладали з власником договору найму є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Тобто, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від будь-якої особи припинення дії, яка порушує його право власності (зокрема, вимагати виселення особи, яка займає належну власнику квартиру). Стороною відповідачів не спростовані обставини наведені в позові. Судом враховується стандарт доказування "більшої вірогідності", у зв`язку з тим, що за твердженням позивача, відповідачі не знялися з реєстраційного обліку та не виселилася, такі дії перешкоджають позивачу у користуванні своєю власністю, тому вимога про виселення також підлягає задоволенню.

Outcome: approved