Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до суду в якому просила визначити місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з нею. В обґрунтування вимог зазначала, що у 2013 році від шлюбу з відповідачем у них народився син [PERSON] , який фактично постійно проживає з нею. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28.09.2015 року, шлюб між сторонами розірвано, однак під час ухвалення вищевказаного рішення судом не визначено місця проживання дитини. У них з відповідачем весь час виникають спірні моменти, щодо місця проживання дитини. Нею вдома створено всі належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. На її звернення до служби у справах дітей Конотопської міської ради з приводу визначення місця проживання сина їй було рекомендовано вирішити питання в судовому порядку. Позивачка в судовому засідання підтримала свою позовну заяву в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій позов визнав в повному обсязі, не заперечує проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю (а.с.27). Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечувала та надала висновок від 03.03.2023 року № 01-14/196 про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, проаналізувавши норми діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог. Як встановлено судом, та не оспорюється сторонами, згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю в [ADDRESS] без реєстрації. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У відповідності до ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вбачається з акту обстеження умов проживання, складених на підставі доручення органу опіки та піклування виконавчого комітету Конотопської міської ради, за адресою проживання [PERSON] від 06.01.2023 року умови проживання задовільні, стосунки в родині дружні та довірливі. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] на праві приватної власності належить квартина [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м. (а.с.7). Органом опіки та піклування Конотопської міської ради надано висновок від 03.03.2023 року № 01-14/196 про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] наступного змісту: «Розглянувши питання на комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 02.03.2023 № 3) орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , і це відповідає інтересам дитини. (а.с.13). Критеріями за яких орган опіки і піклування дійшов подібного висновку послугувало те, що умови проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] є задовільними, сім`я проживає в трикімнатній квартирі, дитина має власну кімнату, а й відповідно місце для сну, відпочинку та місце для зберігання речей й іграшок. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи убачається про існування між колишнім подружжям особистого конфлікту, проте не вбачається конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків обох батьків по відношенню до дитини та їх реалізації. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Європейський суд з прав людини неодноразово аналізував позитивні зобов`язання держави щодо забезпечення вказаних інтересів в аспекті дотримання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказував, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови. По-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. По-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ("Neulinger and Shuruk v. Switzerland" від 8 січня 2009 року, заява № 41615/07, "Mamchur v. Ukraine" від 16 липня 2015 року, заява № 10383/09). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок щодо застосування частини першої статті 161 СК України зроблений в постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 754/5128/16-ц, від 02 серпня 2018 року у справі № 459/1640/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 539/1406/17. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. На підставі ст.ст.19, 141, 142, 160, 161 СК України, суд

Outcome: approved