Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

[PERSON] 16.12.2022 року звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути із ДП «ЛДЗ «Лорта» 99748,60 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 28.02.2020 року по 08.09.2020 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала заступником головного бухгалтера (580) на ДП «ЛЗД «ЛОРТА», а 27.02.2020 року була звільнена з роботи підставі ст.38 КЗпП України, у зв?язку з виходом на пенсію. Станом на день звільнення з роботи відповідач не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати, а остаточний розрахунок з позивачем відповідач здійснив 04.10.2022 року. Просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.02.2020 року по 08.09.2020 року у розмірі 99748,60 грн. Ухвалою суду від 09.01.2023 року вказану позовну заяву, після усунення 30.12.2022 року позивачами недоліків згідно ухвали суду від 20.12.2022 року, прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 27.02.2023 року уповноважений представник відповідача подала суду письмові пояснення, в якій просить у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки позивач, в порушення вимог ст.233 КЗпП України, звернулася через 2,5 роки з даним позовом. Однак, якщо суд прийде до переконання про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то просить зменшити розмір відшкодування, оскільки ДП «ЛДЗ «Лорта» є державним підприємством військово-оборонної галузі та входить до складу українського оборонного промислового комплексу. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України та ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно з ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», де з 09.11.1992 року була переведена на посаду заступника головного бухгалтера (580), і з 27.02.2020 року була звільнена з підприємства, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.23). Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 12.07.2021 року у цивільній справі №462/1643/21 було стягнуто із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] ненараховану та невиплачену заробітну плату за період з 2008-2020 року у розмірі 161872,02 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати за період з січня 2008 року по лютий 2020 року станом на січень 2021 року у розмірі 103998,93 грн. Постановою Львівського апеляційного суду від 04.07.2022 року стягнуто із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на користь [PERSON] 23944,79 грн. ненарахованої та невиплаченої заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв?язку з порушенням строків її виплати у розмірі 45713,93 грн. Також встановлено та підтверджується випискою по рахунку від 05.10.2022 року, що на картковий рахунок позивача 04.10.2022 року зараховано 56075,27 грн. (а.с.16). Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Таким чином, законодавець, встановивши обмеження щодо виплати роботодавцем працівнику сум середнього заробітку за час затримки терміном у шість місяців, закріпив на законодавчому рівні застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності під час вирішення вказаної категорії трудових спорів, про необхідність застосування яких Велика палата Верховного суду зазначила в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов?язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Судом встановлено, що відповідно до розрахункових листів (а.с.17) заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням: грудень 2019 року - липень 2020 року становить 22087,15 (13554,22 + 8532,93) грн. Враховуючи, що позивачем було відпрацьовано за грудень 2019 року - липень 2020 року 31 (19+12) робочих дні, то її середньоденна заробітна плата складає 712,49 грн. (22087,15 грн. : 31 дні). Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті, обчислюється шляхом множення 712,49 грн. (середньоденна заробітної плати) на кількість робочих днів по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 28.02.2020 року по 08.09.2020 року (тобто за 6 місяців 11 днів) у розмірі 99748,60 грн. Проте, проведений розрахунок позивачем до уваги судом не приймається, оскільки середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати не може перевищувати більш як за шість місяців. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, а саме з 28.02.2020 року по 28.08.2020 року, становить: 712,49 грн. х 124= 88348,76 грн. Щодо доводів відповідача про сплив передбаченого ст.233 КЗпП України тьохмісячного строку позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд вважає такі необґрунтованими, оскільки усі належні при звільненні суми відповідачем виплачено [PERSON] 04.10.2022 року, тому передбачений ст.233 КЗпП України тьохмісячний строк позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на час звернення позивача до суду 16.12.2022 року не сплив. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення і що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки терміном у шість місяців розміром 88348,76 грн., без урахування податків та інших обов?язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України, а в решті позовних вимог слід відмовити. За положеннями ст.141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст.141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 998 грн. розділяються між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 883,93 (88,57 % від 998 грн.) грн. судового збору.

Outcome: partial