Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

09 січня 2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Аваєва Н.В. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних збитків. Позовна заява мотивована тим, що 18 червня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 26000 доларів США, які згідно розписки від 18 червня 2021 року зобов`язувався повернути до 20.08.2021 року в повному обсязі в доларах США або у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату повернення грошових коштів. Відповідач ухилявся від виконання своїх цивільно-правових обов`язків по поверненню отримання в позику коштів в добровільному порядку, тому [PERSON] у жовтні 2021 року звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] коштів в сумі 692949 грн. 18 коп, яка складається з суми основного боргу 681241 грн. 60 коп., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 3526 грн 08 коп. та інфляційних втрат в розмірі 8178 грн. 50 коп. Рішенням Томашпільського районного суду від 16 травня 2022 року [PERSON] в задоволенні позову було відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу. Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року рішення Томашпільського районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено. Оскільки [PERSON] в добровільному порядку свої зобов`язання не виконав, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з виконавчим листом для примусового виконання рішення. В рамках виконавчого провадження з боржника [PERSON] стягнуто суму коштів 681241 грн. 60 коп. Оскільки фактичне погашення боргу відбулось частинами в період з 02.11.2022 року по 29.12.2022 року, а судовим рішенням з [PERSON] стягнуто 3% річних від простроченої суми та інфляційні витрати станом на 22.10.2021 року, є підстави для нарахування та стягнення з [PERSON] 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат за період з 23.10.21 року по 29.12.2022 року (дати фактичного виконання зобов`язань, що відбувалось частинами), тому з даним позовом [PERSON] змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 18 січня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача [PERSON] - адвокат Аваєва Н.В. не з`явилась, надіслала на адресу суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі сторони позивача, прийняти рішення у справі, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про слухання справи, в зв`язку з чим суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, розглянувши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності прийшов до наступного висновку з таких підстав. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18 червня 2021 року [PERSON] отримав грошові кошти у [PERSON] та зобов`язувся повернути їх до 20 серпня 2021 року, що підтверджується розпискою від 18 червня 2021 року (а.с.18). У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до Томашпільського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики - відмовлено (а.с.13). Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 серпня 2022 року, рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 16 травня 2022 року та додатковим рішення цього ж суду від 01 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в рахунок погашення боргу за розпискою від 18 червня 2021 року станом на 22 жовтня 2021 року в загальному розмірі 692949 грн 18 коп, з яких 681241 грн 60 коп- основний борг, 3526 грн 08 коп - 3 % річних від простроченої суми та 8178 грн 50 коп - інфляційні витрати (а.с.14-17). Так, заборгованість була стягнена за періоди : 02 листопада 2022 року - 4924,25 грн та 190866,55 грн; 25 листопада 2022 року - 88589,58 грн та 2286,42 грн; 01 грудня 2022 року - 44311,35 грн та 1143,21 грн; 29 грудня 2022 року - 9523,85 грн та 369181,70 грн. 31 серпня 2022 року постановою приватного виконавця відкрито провадження з виконання виконавчого листа № 146/1528/21 виданого 22 серпня 2022 року Томашпільським районним судом Вінницької області (а.с.10). 29 грудня 2022 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області рішення в примусовому пороядку фактично виконане, заборгованість стягнута з боржника в повному обсязі (а.с.11). Відповідно до ч. 5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Згідно з ст. 526 ЦК України , зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України , у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання, є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Крім того, у своїй постанові КГС ВС від 23.02.2023 року №911/3025/21, зазначив, що стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного зобов`язання. Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача за порушення грошового зобов`язання три проценти річних 22912 грн 90 коп. та інфляційні витрати 184629 грн 68 коп. Оскільки згідно судового рішення сума основного боргу визначена позивачем у гривневому еквіваленті в розмірі 681241 грн. 60 коп., фактичне погашення боргу відбулось частинами в період з 02.11.2022 року по 29.12.2022 року, а судовим рішенням з відповідача стягнуто 3% річних від простроченої суми та інфляційні витрати станом на 22 жовтня 2021 року, є підстави для нарахування та стягнення з [PERSON] 3% річних від простроченої суми та інфляційних витрат за період з 23.10.21 року по 29.12.2022 року (дати фактичного виконання зобов`язань, що відбувалось частинами). Так, інфляційні витрати від суми боргу з 23 жовтня 2021 року по 01 листопада 2022 року складають 181231,52 грн, 3% річних від суми боргу з 23 жовтня 2021 по 01 листопада 2022 роки складають 20997,17 грн; з 02 листопада 2022 року по 24 листопада 2022 року інфляційні витрати складають 3398,16 грн, 3% річних від суми боргу з 02 листопада 2022 року по 24 листопада 2022 роки складають 917,7 грн; з 25 листопада 2022 року по 30 листопада 2022 року- 3% річних від суми боргу складають 194,58 грн; з 01 грудня 2022 року по 28 грудня 2022 року-3% річних від суми боргу складають 803,45 грн. Дані розрахунки суд приймає до уваги. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved