Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 09 вересня 2022 року надійшла позовна заява Гудими Тетяни Володимирівни , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька, яку в подальшому уточнила. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09.07.2010 року було зареєстровано шлюб між заявницею [PERSON] та [PERSON] . В шлюбі [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . В подальшому заочним рішенням Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 20.08.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 3 моменту розлучення і по сьогоднішній день, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов?язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Відповідно до довідки про розрахунок заборгованості зі сплати аліментів виданої державним виконавцем Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.06.2022 року становить 102 929,00 грн. Дитина фактично проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Позивач має намір забезпечити безпеку сину в у умовах війни в нашій країні, шляхом виїзду до Канади з програмою CUAET (канадсько-український дозвіл на екстрені поїздки). Вказаний виїзд позивач здійснює за для забезпечення безпеки дитини, покращення стану його здоров?я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов?язків. Позивач намагалась вийти на зв`язок з батьком дитини для отримання його згоди на тимчасовий виїзд сина за кордон України. Але місце знаходження [PERSON] позивачці не відомо, засоби телефонного зв?язку з ним також відсутні. Крім того, на адресу реєстрації місця проживання відповідача було направлено лист від 20.07.2022 року з відповідним повідомленням та з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та повідомленням про звернення до служби у справах дітей з цього приводу, але лист повернувся на адресу позивачки у зв?язку з закінченням терміну зберігання. Враховуючи викладене, представник позивача просить суд надати дозвіл на виїзд за межі території України [PERSON] , [INFO] , до Канади без згоди та дозволу батька - [PERSON] , [INFO] , в супроводі матері [PERSON] , [INFO] , терміном на 3 (три) роки. Ухвалою суду від 12 вересня 2022 року позовну заяву адвоката Гудими Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька залишено без руху (а.с.21). Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною адвоката Гудими Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька(а.с.67). Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом адвоката Гудими Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди батька. Призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.81). В судове засідання позивач не з`явилася, до судового засідання від представника [PERSON] - адвоката Гудими Т.В. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника, на позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У встановлений 15-ти денний строк відзив на адресу суду не надходив. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради подала через канцелярію суду заяву, в якій зазначила, що законодавством не надано повноважень органу опіки та піклування надання висновку у розв`язанні спору між батьками щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон без згоди батька.Просила розгляд цивільної справи проводити без участі представника виконкому Саксаганської районної у місті ради, прийняти рішення з урахуванням прав малолітнього [PERSON] , гарантованих чинним законодавством України. Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача на проведення заочного розгляду справи, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 20.08.2015 року, ухвалою суду від 19.11.2015 року виправлено описку в рішенні суду від 20.08.2015 року( а.с. 40, 41-45). У сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. В графі батьки: батьком зазначено - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 38). Відповідно до довідки за відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 20.07.2022 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 06.05.2011 року по теперішній час (а.с.47). Відповідно до довідки за відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади від 20.07.2022 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з23 .07.2015 року по теперішній час (а.с.48). Згідно Акту від 23.09.2022 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , дійсно, з 2015 року по сьогоднішній день проживають у квартирі [ADDRESS] (але не зареєстровані там) (а.с.49). Відповідно до довідки від 13.07.2022 року, виданої Криворізькою спеціалізованою школою 1-3 ступенів №118 Криворізької міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] навчається в 5-А класі даної школи (а.с.50). Згідно психолого-педагогічної характеристики Криворізької спеціалізованої школи 1-3 ступенів №118 м. Кривого Рогу на [PERSON] , учня 5-А класу, вихованням хлопчика займаються мати, [PERSON] , вітчим, [PERSON] . Рідний батько хлопчика, [PERSON] , з дитиною не проживає, протягом навчання хлопчика у 5 класі жодного разу з вчителем не спілкувався, успіхами дитини не цікавився, навчальний заклад не відвідував (а.с.51). Відповідно до довідки про розрахунок заборгованості зі сплати аліментів виданої державним виконавцем Металургійного відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 01.06.2022 року становить 102 929,00 грн. (а.с. 52-54). Згідно електронної відповіді щодо розгляду заяви про тимчасове проживання від Міністерства в справах імміграції, біженства і громадянства Канади від 19.08.2022 року, для завершення обробки заяви [PERSON] необхідно надати паспорт (а.с.55). З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача було направлено лист від 20.07.2022 року з повідомленням та з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. Лист повернувся на адресу позивача за закінченням терміну зберігання (а.с.56-59). Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Звертаючись до суду з позовом позивач просила надати дозвіл на виїзд дитини до Канади терміном на 3 (три) роки. Оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Доводи позивача, що виїзд закордон необхідний з урахуванням забезпечення безпеки сина в умовах війни, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Крім того, з копії електронної відповіді щодо розгляду заяви про тимчасове проживання від Міністерства в справах імміграції, біженства і громадянства Канади від 19.08.2022 року, вбачається, що для завершення обробки заяви [PERSON] про тимчасове проживання необхідно надати паспорт. Даний доказ судом не приймається, адже [PERSON] не є стороною по справі. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed