Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

08.02.2023 позивач через адвоката Кушнеренка Є.Ю. звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до відповідача, в якому просить позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначила, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов`язків по її вихованню, а саме: не приймають участі у її вихованні, не цікавляться станом її здоров`я, її фізичним, моральним та духовним розвитком. Така поведінка відповідачів суперечить інтересам дитини, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 15.02.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 07.03.2023. У підготовче засідання 07.03.2023 учасники судового процесу не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщалися у встановленому законом порядку. Позивач та її представник у поданих через канцелярію суду письмових заявах просили розглядати справу за їхньої відсутності, зазначивши про підтримку позову. Відповідачі на адресу суду направили заяви, в яких позов визнали та просили провести розгляд справи за їхньої відсутності. Представники Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Славутицької міської ради Вишгородського району Київської області та Служби у справах дітей Корюківської районної державної адміністрації направили заяви про розгляд справи без їхньої участі, в яких проти задоволення позову не заперечували. Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради про причини неявки суду не повідомила. У відповідності до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Частиною третьою статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданим 03.01.2007 Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції. 27.01.2009 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Після розірвання шлюбу між батьками [PERSON] залишилася проживати з матір`ю. У 2008 році Деснянським районним судом м. Чернігова було стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] . З матір`ю [PERSON] жила до 2017 року. Потім мати поїхала мешкати в с. Корюківку Чернігівської області, а малолітня [PERSON] залишилася у м. Чернігові. Позивач стверджує, що [PERSON] не сплачував аліменти на її утримання. Батько участі в її житті не приймає, більш того, навіть за період спільного життя з [PERSON] також не цікавився її життям. Фактично батько, [PERSON] , самоусунувся від виконання своїх обов`язків щодо дитини та не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги, не цікавиться здоров`ям та успіхами дитини. Батько зловживає спиртними напоями та періодично знаходиться зовсім в неадекватному стані, що унеможливлює спілкування з дитиною. Починаючи з 2017 року [PERSON] проживала у м. Чернігові за адресою реєстрації батька. Фактично її вихованням, утриманням займалася бабуся - мати батька. Оскільки бабуся проживала з біологічним батьком [PERSON] , то до 2021 року вони мешкали всі разом. Однак батько весь час зловживав алкогольними напоями, а його перебування в будинку лише наносило психологічні травми малолітній [PERSON] . Ще в той час бабуся хотіла позбавити батьків [PERSON] батьківських прав, однак через те, що фактично батько проживав разом з дитиною, вказане було неможливим. За час проживання [PERSON] з бабусею мати взагалі не цікавилася життям дитини. Фактично, виїхавши до м. Корюківка, мати забула про існування дитини. Не займалася її вихованням, не приймала участь у забезпеченні, не цікавилася ані станом здоров`я, ані успіхами у навчанні. З часом через похилий вік бабусі, їй стало складно надалі опікуватися дитиною. Через що у квітні 2021 року [PERSON] забрали до себе на проживання двоюрідний дядько по татовій лінії та його дружина - [PERSON] . З ними [PERSON] проживала до грудня 2022 року. У грудні 2022 року, а саме 26.12.2022 між [PERSON] та [PERSON] виник конфлікт. З того часу [PERSON] проживає у [PERSON] у [ADDRESS] . Позивач товаришувала з сином [PERSON] , тому остання вирішила забрати дівчину жити до себе, дізнавшись про її складну ситуації. За час проживання [PERSON] у дядька та в подальшому у [PERSON] батьки взагалі не цікавилися її життям. Проявляється лише байдужість до того, де, з ким та як живе їх дитина. При тому, що наразі [PERSON] живе фактично у сторонніх людей, батьки взагалі не переймаються цим. Маючи реальну можливість, систематично батьки [PERSON] ухиляються від виконання своїх обов`язків, передбачених статтею 150 СК України, по вихованню дітей, а саме: свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, про підготовку до самостійного життя, не надають будь-якої матеріальної допомоги. Фактично, батьки були зайняті лише своїм життям та зловживанням спиртними напоями. За інформацією Комунального некомерційного підприємства «Славутицька міська лікарня» Славутицької міської ради від 19.01.2023 №93 [PERSON] має декларацію з лікарем-педіатром [PERSON] , яка була укладена 19.08.2021 при візиті до лікаря у супроводі [PERSON] . Лікар повідомляє, що позивач декілька разів зверталася до лікарні у супроводі [PERSON] . В подальшому з 05.01.2023 дитина зверталася до лікаря вже у супроводі [PERSON] . Мати та батько жодного разу не були разом з дитиною у лікаря, станом здоров`я дитини не цікавилися. Згідно характеристики з КЗ «Чернігівська ЗОШ-інтернат І-ІІІ ступенів» батьки недостатньо уваги приділяють вихованню дитини, активну участь у житті дитини бере лише бабуся по татовій лінії. Відповідно до характеристики, виданої Славутицьким ЗЗСО №3, де [PERSON] навчається на даний час, за час навчання у школі біологічні батьки не цікавилися навчанням, вихованням дитини, на зв`язок з класним керівником не виходили. Всі довідки свідчать про відверту байдужість батьків до дитини ще змалечку. З урахуванням такої поведінки [PERSON] та [PERSON] , позивач вважає, що вони здійснюють лише негативний вплив на неї, показують поганий приклад. У позивача немає відчуття сім`ї. Вона не може навіть побачити модель нормальної сім`ї та взаємовідносин між батьками та дитиною. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини другої статті 150 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до частини сьомої та восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. В силу статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснено, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК (2947-14). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи обставини справи та визнання відповідачами позовних вимог, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає за доцільне позбавити відповідачів батьківських прав по відношенню до їх неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції № 1019487659 від 28.01.2023 убачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 1 073 грн 60 коп. Оскільки відповідачі позов визнали до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд вважає за можливе повернути позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 536,80 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідачів на її користь по 268,40 грн у відшкодування сплаченого судового збору з кожного. Враховуючи викладене,

Outcome: approved