Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Виклад позиції позивача. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 08.10.2010 року він зареєстрував шлюб з відповідачем - [PERSON] , дошлюбне прізвище [PERSON] , який зареєстрований Октябрською сільською радою Красноградського району Харківської області, актовий запис №10. Від шлюбу мають синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які проживають з ним та після розірвання шлюбу будуть проживати з ним, спір про місце проживання дітей відсутній, місце проживання синів визначено між ним та відповідачкою укладеним між ними договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 20.02.2023 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Надією Мошковою в реєстрі за №422. Позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачем через несумісність поглядів на сімейне життя, що призвело до розпаду сім`ї. Подружніх відносин вони не підтримують. Тобто проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Вважає, що за таких обставин збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам дітей та унеможливлює примирення з відповідачкою. Заяви (клопотання) учасників процесу по суті справи. Від позивача [PERSON] 10.03.2023 до суду надійшла письмова заява в якій просить справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Від відповідача [PERSON] до суду 07.03.2023 року надійшла заява в якій просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти визначення місця проживання дітей після розірвання шлюбу з батьком. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків. Позиція суду. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 1 статті 1 СК України - Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів. Фактичні обставини, встановлені судом та мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 2010 року Октябрською сільською радою Красноградського району Харківської області, актовий запис №10, в матеріалах справи на підтвердження позову є свідоцтво про шлюб між сторонами (а.с.9). Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.14-15). Діти проживають з батьком [PERSON] , [INFO] , та після розірвання шлюбу будуть проживати з ним. Місце проживання синів визначено між сторонами укладеним між ними договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей від 20.02.2023 року, який зареєстрований приватним нотаріусом Надією Мошковою в реєстрі за №422. Відповідно до пунктів 1.2, 1.3 Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, сторони як батьки дитини домовилися про місце проживання дитини та про порядок здійснення батьківських прав між батьками, та визначили, що дитина проживатиме окремо від матері. Місце проживання дитини сторони визначили місце проживання батька. При цьому (п. 2.1 Договору) мати має право зустрічатися та без перешкод спілкуватися з дитиною, в тому числі у будь-який день тижня та у будь-який час. (а.с. 10-12). З позовної заяви вбачається, що сторони шлюбні відносини не підтримують, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, фактично [PERSON] проживає зі своїми синами окремо від дружини, що підтверджується Довідкою про склад сім`ї №94 від 22.02.2023 року, виданою Іванівським старостинським округом м.Красноград (а.с. 13). Як регламентує ч. 2 ст. 1 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частиною 5 статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин 3 та 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). У відповідності зі ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В судовому засіданні було встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства, відповідно до позовної заяви не проживають разом. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги, шлюб існує лише формально, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ст. 109 СК України передбачено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Відповідно до ч.4 ст.157 СК України батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Предметом даного договору є визначення місця проживання та дії з виховання, навчання, догляду за дитиною або поєднаних цих елементів, спрямованих на забезпечення нормального фізичного, духовного та морального розвитку дитини. Договір укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Між сторонами по справі 20.02.2023 укладено нотаріально-посвідчений договір відповідно до ч.4 ст. 157 та ст. 160 СК України щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, який посвідчений приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Харківської області Надією Мошковою, за яким сторони визначили у добровільному порядку місце проживання їхніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] після розірвання шлюбу разом з батьком [PERSON] , [INFO] та їхню участь у вихованні дітей. Проте, суд зазначає, що у випадку неналежного виконання батьком [PERSON] , [INFO] або матір`ю [PERSON] , [INFO] покладених на них обов`язків щодо утримання і виховання дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та порушення умов укладеного між сторонами Договору про визначення місця проживання дитини та участь батьків у їх вихованні, мати або батько дітей мають право звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дітей. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Від відповідача не надходило клопотань щодо відновлення свого дошлюбного прізвища, тому суд вважає за необхідне залишити відповідачці прізвище [PERSON] . Розподіл судових витрат. В позовній заяві позивач, у разі задоволення його позовних вимог, не наполягав на стягненні з відповідача на його користь понесених судових витрат по справі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При таких обставинах суд вважає необхідним при вирішенні питання про розподіл судових витрат по справі, не застосовувати приписи ст. 141 ЦПК України, якими передбачено відшкодування в повному обсязі відповідачем позивачу понесених ним судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved