Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~В січні 2023 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмашторг» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що у період з 01 березня 2019 року по 08 листопада 2022 року він знаходився у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільмашторг». За час перебування позивача та відповідача у трудових правовідносинах, з боку останнього була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 64623. 08 листопада 2022 року Наказом № 11/СТ позивач був звільнений. 10 листопада 2022 року він звернувся до відповідача з листом в якому просив провести з ним розрахунок, проте не отримав відповіді. 16 грудня 2022 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом до відповідача з проханням надати довідку про заборгованість по заробітній платі, та, на жаль, не отримав відповіді. На момент звернення до суду відповідач так і не здійснив виплату заборгованості по заробітній платі. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільмашторг» на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 64623 (шістдесят чотири тисячі шістсот двадцять три) гривні 68 коп, середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день вирішення судової справи по суті та судові витрати на правову допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.01.2023 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. 27.02.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві\~представник відповідача\~зазначає,\~що позивач\~працював на\~підприємстві сторожем\~та був\~звільнений з\~займаної посади\~за власним\~бажанням 08.11.2022\~року згідно\~наказу №\~11/СТ.\~Дійсно вдень\~звільнення не\~було проведено\~розрахунку.\~Проте,\~дана заборгованість\~виникла не\~через прямий\~умисел відповідача,\~а через\~обставини,\~які склались\~через війну.\~Представник відповідача\~зазначає,\~що визнає\~заборгованість в\~розмірі 54\~000\~грн.\~ У\~вересні \~місяці 2022\~року позивачу\~ було\~виплачено -\~2\~970\~грн,\~листопаді -11\~000\~грн,\~ грудні\~-\~6\~886\~грн.\~На початок\~та кінець\~січня місяця\~заборгованість по\~зарплаті позивачу\~становила 57\~737\~грн 31\~коп.\~02.02.23\~було виплачено\~суму 1\~737\~грн 31\~коп та\~20.02.2023\~року - 2 000 грн. Станом на 23.02.2023 року заборгованість становить 54 000 грн. Представник відповідача просить врахувати, що затримка виплати заробітної плати [PERSON] виникла через обставини, пов`язані з війною та просить суд при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосувати принцип співмірності сумі заборгованості до нарахованих сум. Крім того, витрати на надання правової допомоги представник відповідача вважає завищеними, зважаючи на нескладність справи, мінімальні затрати часу адвокатом при підготовці позовної заяви, а також критерію розумності його розміру, виходячи із важкою фінансовою ситуацією відповідача через війну в Україні. Представник відповідача просить суд зменшити витрати на професійну правничу допомогу з 10 000 грн до 3 000 грн. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Просили суд позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просив суд позовні вимоги задовольнити частково. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах х ТОВ «Сільмашторг» з 01.03.2019, що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . З копії наказу директора ТзОВ «Сільмашторг» від 08.11.2022 №11/СТ, [PERSON] звільнений з посади сторожа за власним бажанням ст. 38 КЗпП України з 08.11.2022. З копії розрахункового листа вбачається, що [PERSON] , що залишок заборгованості на початок листопада 2022 становила 70754, 86 грн. Нараховано за листопад 6048,22. Утримано 12179,40 грн. Залишок на кінець місяця становить 64623,68 грн. Копією заяви від 10.11.2022 підтверджується факт звернення [PERSON] до ТОВ «Сільмашторг» з проханням провести з ним повний розрахунок, виплатити всі нараховані йому кошти. З адвокатського запиту від 16.12.2022 вбачається, що адвокат Клімук О.С. звертався до ТзОВ з проханням надати довідку про заборгованість по заробітній платі [PERSON] , який звільнений 08.11.2022 з посади сторожа. З розрахункового листа за грудень 2022 вбачається, що [PERSON] виплачено грошові кошти в розмірі 6886, 37 грн. Залишок на кінець місяця становить 57737, 31 грн. З розрахункового листа за січень 2023 вбачається, що залишок коштів на кінець січня місяця становить 57737, 31 грн. Довідкою директора ТзОВ «Сільмашторг» від 27.02.23 №51/01-133Ст підтверджується факт виплати [PERSON] заробітної плати: 02.02.2023 в розмірі 1737 грн; 20.02.2023 2000 грн. Згідно вказаної довідки заборгованість по заробітній платі станом на 23.02.2023 становить 54\~000 грн. Відповідно до ч. 1\~ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Згідно з ч. 1\~ст. 116 КЗпП України, на роботодавця покладено обов`язок при звільненні працівника здійснити виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово - господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31 травня 2017 року, №6-259цс17 від 13 березня 2017 року). Оскільки належними та допустимими доказами встановлено, що відповідач при звільненні позивача повного розрахунку з ним не провів, причини на які посилається представник відповідача є такими, що не виключають обов`язку з виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 54000 грн нарахованої але невиплаченої заробітної плати обґрунтована та підлягає до задоволення. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу, належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини. Непроведений з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунок з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, відповідачем фактичний розрахунок з позивачем не здійснено з вини відповідача. Період, за який здійснюється розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача розпочався з наступного дня після звільнення, тобто з 09.11.2022 по день ухвалення рішення суду 27.02.2023. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становить: 11892,22 (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) / 46 (число відпрацьованих робочих днів) = 258,53 гривень. Число робочих днів за період з 09.11.2022 по 27.02.2023 становить 76. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить добуток числа робочих днів за період, що охоплюється розрахунком (76) та середньоденної заробітної плати (258,53) та дорівнює 19648,28 гривень. Водночас, у постанові Верховного Суду від 07.02.2022 у справі № 759/1933/20 (провадження № 61-11175св21), суд дійшов висновку про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Критерії оцінки розумності, справедливості та пропорційності сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Верховний Суд вважає, що метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Саме виходячи із природи такого відшкодування, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи те, що тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника, тобто з 09.11.2022 і до його звернення до суду з вимогою про стягнення відповідних сум, частково, тобто з 09.11.2022 року по 23 січня 2023 року обумовлена тим, що позивач намагався вирішити питання в досудовому порядку, а потім отримати відповідні письмові докази через свого представника, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд дійшов до висновку про зменшення встановленого судом розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з 19648,28 грн до 13 500 (25 % від суми невиплаченої заробітної плати). Вирішуючи питання про стягнення судового збору, суд виходить з наступного. При зверненні до суду позивач заявив дві вимоги майнового характеру: про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Тому, враховуючи висновок суду про задоволення вимоги позивача про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у цій частині в розмірі 897,10 грн підлягає стягненню в дохід держави з відповідача у повному розмірі. У частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, враховуючи, що позивачкою судовий збір за цю вимогу сплачений не був, останній становить 1073,00 грн, належить стягнути в дохід держави із обох сторін пропорційно до задоволеної частини вимоги, а саме з позивача - 805,20 грн, з відповідача - 268,40 гривень.

Outcome: partial