Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 30.03.2021 року відповідач по справі [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 25 000 грн, про що був укладений договір у письмовій формі у вигляді розписки написаної відповідачкою. У відповідності до прийнятих на себе зобов`язань [PERSON] повинна була повернути вищезазначену грошову суму до 28.05.2021 року. Однак зобов`язання прийняті на себе відповідачка по справі не виконала. В подальшому [PERSON] неодноразово звертався до відповідачки по справі з вимогою повернути кошти, однак без будь якого результату. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 23.03.2022 року справа передана за підсудністю до Приморського районного суду м.Одеси. Ухвалою суду від 12 квітня 2022 року по справі відкрито спрощене позовне провадження та надано відповідачу строк для подання відзиву на позов та роз`яснено, що у випадку ненадання відзиву без поважних причин, суд розгляне справу за наявними матеріалами. В судове засідання сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином, від позивача надійшла до суду заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідачкою [PERSON] подано 03.08.2022 року на електронну пошту клопотання про відкладення розгляду справи, позов не визнає. Відповідачка про дату та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, причин неявки суду не сповістила та відзиву на позов у встановлений строк не надала. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача. З`ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.03.2021 року відповідачка по справі [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в розмірі 25 000 грн., про що був укладений договір у письмовій формі у вигляді розписки написаної відповідачкою. У відповідності до прийнятих на себе зобов`язань [PERSON] повинна була повернути вищезазначену грошову суму до 28.05.2021 року. Однак зобов`язання прийняті на себе відповідачка по справі не виконала (а.с.9). Суд знаходить, що між сторонами склалися правовідносини в результаті укладеного між ними договору позики коштів в розмірі 25 000 грн. У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (Постанова N 6-бЗцсІЗ) суд ч і її правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідност. 545 ЦК Україниприйнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Суд, встановивши характер правовідносин між сторонами, вважає встановленим той факт, що позичальник не виконавши належним чином, взяті на себе за договором позики від 30.03.2021 зобов`язання, на вимогу позикодавця повинная сплатити борг у розмірі 25 000 грн. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики обґрунтованими і задовольняє їх повністю. Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Судом встановлено, що позивач поніс додаткові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень, що підтверджується наявним у матеріалах справи квитанцією, на зазначену суму.

Outcome: approved