Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

У червні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить у рахунок погашення заборгованості у сумі 74 996, 87 дол. США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 1 979 001, 58 гривень) за кредитним договором № 014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру, загальною площею 45,00 кв.м., жилою площею 27,60 кв.м., що складається із двох кімнат та розташована за адресою: [ADDRESS] , предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Хоружик І. Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 26.01.1995 року, за реєстровим № 529, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 21 лютого 1995 року, записаного в реєстрову книгу за №4479 - шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну продажу встановити на рівні ринкових цін на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження; та стягнути судові витрати в сумі 29 685, 02 грн. В обґрунтування позову зазначено, що між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року, на виконання умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 50 000,00 дол. США, а позичальник зобов`язався повністю повернути кредит до 12.06.2017 року, погасити кредит у валюті кредиту у строки та у сумах, визначених графіком погашення кредиту за договором. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрований в реєстрі за № 834з, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано квартиру [ADDRESS] . Вказує, що банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором. Разом з тим, позичальник не дотримувався умов кредитного договору щодо погашення кредиту згідно з встановленим графіком та у встановлений строк, не виконував свої зобов`язання щодо своєчасної сплати процентів за користування кредитом. У зв`язку з чим позивач звернувся до позичальника та іпотекодавця з письмовими вимогами здійснити погашення простроченої заборгованості в повному обсязі. Станом на 30.05.2017 року заборгованість перед банком за кредитним договором становить 74 996, 87 дол. США, з яких: 36 345, 96 дол. США, (що еквівалентно по курсу НБУ 959 089, 52 грн) - заборгованість за кредитом, 35 929, 29 дол. США (що еквівалентно по курсу НБУ 948 094, 52 грн) - прострочена заборгованість, 38 650, 91 дол. США (що еквівалентно по курсу НБУ 1 019 912, 06 грн) - заборгованість по сплаті відсотків. Вважає, що оскільки відповідач свої зобов`язання не виконує належним чином, заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором не було погашено, то у позивача виникло право на звернення стягнення у рахунок заборгованості на предмет іпотеки, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2017 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду. Запропоновано відповідачу, третій особі подати письмові заперечення проти позову або пояснення та посилання на докази, якими воно обґрунтовуються (а.с. 63, т. 1). Вказану ухвалу направлено на адреси сторін, крім того відповідачу та третій особі направлено копію позовної заяви з додатками (а.с. 64, т. 1). 18.12.2017 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій просить у рахунок погашення заборгованості у сумі 74 996, 87 дол. США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 1 979 001, 58 гривень) за кредитним договором № 014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки з іпотекодавця [PERSON] : квартиру, загальною площею 45,00 кв.м., жилою площею 27,60 кв.м., що складається із двох кімнат та розташована за адресою: [ADDRESS] , предмет іпотеки належить іпотекодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Хоружик І. Г., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 26.01.1995 року, за реєстровим № 529, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 21 лютого 1995 року, записаного в реєстрову книгу за №4479 - шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, початкову ціну продажу встановити на рівні ринкових цін на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження; та стягнути судові витрати в сумі 29 685, 02 грн (а.с. 81-83, т. 1). Заочним рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року позов задоволено, в рахунок погашення заборгованості перед Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним договором № 014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року в сумі 74 996, 87 дол. США, звернено стягнення на майно, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., зареєстрованим в реєстрі за № 834з, - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 26.01.1995 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоружик І.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 529, шляхом реалізації її на прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з встановленням початкової ціни для подальшої реалізації предмета іпотеки на рівні ринкових цін на підставі оцінки, проведеної в межах виконавчого провадження та стягнуто судові витрати (а.с. 107-109, т. 1). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.06.2021 року заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 04.07.2018 року скасовано та призначено справу до судового розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 151, т. 2). 02.07.2021 року від представника відповідача - адвоката Стрикаль О. В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Зокрема, у відзиві зазначено, що згідно досудової вимоги від 27 березня 2009 року №09-1410914272 Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» про борг [PERSON] за кредитним договором № 014/0983/82/56556 від 12 червня 2007 року знало з 26.01.2009 року, а тому скористалося своїм правом та перенесло кінцевий термін повернення кредиту у розмірі 43 333,68 USD на 14 травня 2009 року. 3 огляду на це, останнім днем пред?явлення ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості за відсотками, пені за кредитом, пені за відсотками за кредитним договором №014/0983/82/56556 від 12 червня 2007 року до [PERSON] є 14 травня 2012 року. А отже, оскільки до суду банк звернувся у червні 2017 року, то позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с. 159-169, т. 2). 27.07.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що, як вбачається з відзиву, відповідач не ставить під сумнів та не оскаржує укладений нею договір іпотеки від 08.06.2007 року, не спростовує суму заборгованості за кредитним договором №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року, не наводить обставини та доводи за яких позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, а відтак фактично визнає їх. При цьому, як вбачається зі змісту відзиву, пояснення та викладені обставини у ньому стосуються виключно застосування судом строків позовної давності, які на думку відповідача втратив банк, звернувшись в липні 2017 р. з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Також зазначено, що заначити, що строки позовної давності пред?явлення вимог до майнового поручителя [PERSON] за кредитним договором №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року перервались 08.09.2009 року подачею позову до суду та зупинились 03.06.2014 року введенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян Украіни, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діє до цього часу. В подальшому 08.12.2016 року Печерським районним судом м. Києва позов банку був залишений без розгляду (а.с. 191-200, т. 2). 27.01.2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що зупинення строків позовної давності на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при зверненні 20 червня 2017 року Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» з даним позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, місця не мало. Також вказує, що відповідач позов не визнає, вважає його безпіставним та необґрунтованим (а.с. 209-219, т. 2). 20.01.2022 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення (а.с. 235-246, т. 2). 14.02.2023 року від ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надійшла заява про залучення до участі у справі правонаступника позивача (а.с. 41-61, т. 3). Протокольною ухвалою суду від 20.02.2023 року у задоволенні заяви ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» про залучення до участі у справі правонаступника позивача відмовлено (а.с. 82-84, т. 3). У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Стрикаль О. В. надав пояснення, просив відмовити у задоволенні позову, з підстав зазначених у відзиві. Позивач та третя особа у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в судовому засіданні за відсутності позивача та третьої особи. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12.06.2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/0983/82/56556 (а.с. 23-25, т. 1). Відповідно до умов Кредитного договору визначено, що відповідно до положень та умов цього Договору Банк надає Позичальнику кредит в сумі 50 000,00 дол. США з кінцевою датою погашення 12.06.2017 р. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 3.2 кредитного договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника (а.с. 36, т. 1). З кредитного договору вбачається, що позичальник зобов`язується щомісячно сплачувати кредит зі сплатою 13,50 % річних. Станом на 30.05.2017 року заборгованість за кредитним договором №014/0983/82/56556 становить 74 996, 87 дол. США, з яких: 36 345, 96 дол. США, (що еквівалентно по курсу НБУ 959 089. 52 грн.) - заборгованість за кредитом, 35 929, 29 дол. США (що еквівалентно по курсу НБУ 948 094, 52 грн.) - прострочена заборгованість, 38 650, 91 дол. США (що еквівалентно по курсу НБУ 1 019 912, 06 грн.) - заборгованість по сплаті відсотків (а.с. 9-13, т. 1). В забезпечення належного виконання умов уредитного договору, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 12.06.2007 року був укладений Іпотечний Договір № 014/0983/82/56556, згідно якого виконання зобов`язання за уредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: квартирою [ADDRESS] (а.с. 29-33, т. 1). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписом ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України). Згідно п. 1.1 Іпотечного договору, іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що випливають з кредитного договору від №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року, укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, відповідно до якого Іпотекодержатель при виконанні умов Кредитного договору надасть Іпотекодавцю кредит у сумі 50 000,00 дол. США зі строком остаточного повного його погашення до 12.06.2017 року включно, зі сплатою процентів та інших платежів на умовах, визначених кредитним договором. Відповідно до п. 1.2. Іпотечного договору, предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань боржника перед Іпотекодержателем, є нерухоме майно, що належить Іпотекодавцю, а саме: двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст. ст. 3, 4 ЦПК). Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави (іпотеки) кредитор має право у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою (іпотекою), одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Згідно положень ст. ст. 1, 33 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (відповідач) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 2 ст. 615 ЦК України). Змістом ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Як роз`яснено у пункті 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року за № 5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Разом з тим, під час судового розгляду встановлено, що відповідно до договору відступлення права вимоги від 27.12.2022 року АК «Райффайзен Банк» відступило право вимоги за кредитним договором №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року та договом іпотеки №б/н від 08.06.2007 року Акціонерному товариству «ОКСІ БАНК» (а.с. 42-44, т. 3). Відповідно до договору відступлення права вимоги від 27.12.2022 року АТ «ОКСІ БАНК» відступило ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» право вимоги за кредитним договором №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року та договом іпотеки №б/н від 08.06.2007 року (а.с. 46-48, т. 3). У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено можливість заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 512, 513 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не бере ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, оскільки права вимоги відносяться до майна та є об`єктом права власності кредитора згідно з ст. 190 ЦК України вони можуть вільно відчужуватися кредитором, а виходячи з аналізу ст. 512, 513, 514, 516 та 517 ЦК України заміна кредитора в зобов`язанні, у тому числі і шляхом відступлення права вимоги, є особливим способом зміни зобов`язання на боці кредитора. Статтями 516 та 517 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Аналіз означених норм дає підстави для висновку про наявність у нового кредитора підстав для виникнення обов`язку письмового повідомлення боржника про заміну кредитора та наданні останньому належних доказів. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» від 05.03.2009 року № 270 розрахунковим документом, що підтверджує факт надання послуг поштового зв`язку є документ встановленої відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» форми і змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо). Таким чином, належним доказом відправлення іншим учасникам справи копії заяви і доданих до неї документів є опис вкладень в поштовий конверт та документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), надані в оригіналі. Як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів направлення боржнику повідомлення про відступлення прав вимоги за договорами, долучене до матеріалів справи повідомлення без надання опису вкладень в поштовий конверт та документу, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо), не може свідчити про направлення вказаної вимоги на адресу відповідача. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Таким чином, суд приходить до висновку, що на час розгляду справи відсутні належні та допустимі докази наявності у позивача права вимоги за кредитним договором №014/0983/82/56556 від 12.06.2007 року та договором іпотеки №б/н від 08.06.2007 року, при цьому суду також не надано належних доказів, на підтвердження переходу права вимоги за вказаними договорами до іншої особи, а отже суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із недоведеністю позовних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed