Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

\~ \~ \~ \~У грудні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що з весни 2000 року до 18.11.2005 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 18.11.2005 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, за час якого у них народилося двоє спільних дітей син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Так, від початку спільного з відповідачем проживання у них утворився бюджет, за рахунок якого вони розпочали власний бізнес. З того моменту вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, разом проводили вільний час, їздили на відпочинок, відвідували рідних та близьких. 14.10.2005 року [PERSON] , за їх спільні кошти, було набуто у власність два нежитлові приміщення, а саме: приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв.м., розміщене по [ADDRESS] (далі приміщення-1), та приміщення, площею 166,3 кв.м., розміщене по [ADDRESS] (далі приміщення-2). Відповідні правочини були укладені саме від імені відповідача, як покупця, оскільки на той момент вона була вагітна та знаходилася на збереженні у пологовому будинку. Разом з тим, за час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними 28.07.2006 року за спільні кошти також придбано земельну ділянку по [ADDRESS] , де у 2006 році ними розпочато зведення житла (будинковолодіння-1). Уся дозвільна та проектна документація розроблялася на ім`я [PERSON] . На даний час будинковолодіння-1 не введене в експлуатацію, але повністю придатне для проживання, а також таке використовується за своїм цільовим призначенням. Крім того, 20.09.2007 року нею з відповідачем було придбано земельну ділянку, на якій в подальшому побудовано житловий будинок (об`єкт незавершеного будівництва) за адресою [ADDRESS] ). Відповідний правочин щодо придбання майна укладений на ім`я [PERSON] . Попри дані обставини, усе вище перелічене майно є об`єктами спільної власності подружжя та таке придбавалося, у тому числі, із залученням коштів, які вона отримувала від підприємницької діяльності. На даний час у неї з відповідачем існує спір з приводу поділу їх спільного майна, у зв`язку з чим просить суд: встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 01.01.2004 року по 18.11.2005 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] приміщення-1, приміщення-2, будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2; визнати за нею право власності на 1/2 кожного спірного об`єкту нерухомого майна; стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі. \~ \~ \~ \~16.03.2021 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що позивачем належним чином не доведено та не надано доказів їх спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, а також інших доказів на підтвердження обставин, на які остання посилається. Зокрема, у жовтні 2005 році йому стало відомо про вагітність [PERSON] , у зв`язку з чим вони одружилися. Лише з того часу (після одруження) розпочалося їх спільне з позивачкою подружнє життя. Відтак, на приміщення-1 та приміщення-2 не поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя. При цьому, доходи від здійснення підприємницької діяльності [PERSON] почала отримувати лише з 2008 року, що спростовує її доводи про участь в придбанні вказаного майна. Натомість, у 2002-2007 роках він заробляв значні суми коштів отримував виручку від провадження господарської діяльності, а тому вищезгадані нежитлові приміщення є його майном, яке придбане за кошти від своєї діяльності як підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності, а не в інтересах сім`ї, тобто є його особистою приватною власністю. У свою чергу, позовні вимоги [PERSON] , які стосуються будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2, як об`єктів незавершеного будівництва (які фактично не є житловими будинками, а є сукупністю будівельних матеріалів і конструкцій) задоволенню не підлягають з огляду на судову практику та норми чинного законодавства. На підставі викладеного, у задоволенні позову просить відмовити повністю. \~ \~ \~ \~Також, відповідачем [PERSON] було подано до суду зустрічну позовну заяву на обґрунтування якої останній, окрім мотивів, які викладені у відзиві на позовну заяву, також зазначив, що 29.05.2008 року ним було отримано від АКІБ «Укрсиббанк» кредит, на забезпечення виконання умов якого передано в іпотеку приміщення-1. При укладенні вказаних правочинів він, як одноосібний власник майна, реалізував свої права самостійно розпоряджатись своєю власністю, згода від [PERSON] на передачу в іпотеку спірного майна не відбиралася, що підтверджує факт належності йому такого майна на праві особистої приватної власності. Крім того, за час шлюбу, у зв`язку з наявністю у нього боргових зобов`язань перед АКІБ «Укрсиббанк», ним було взято у позику грошові кошти в сумі 45000 дол. США, які наразі не повернуто, а тому відповідальність за погашення такого боргу покладається на нього та відповідачку, як членів подружжя в рівних частках. Також, за час перебування з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, ними було набуто у власність 3 транспортні засоби, а саме: BMW X5, 2010 року випуску, вартістю 300000 грн. (далі транспортний засіб-1), Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, вартістю 300000 грн. (далі транспортний засіб-2), та Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, вартістю 200000 грн. (далі транспортний засіб-3); земельну ділянку, площею 822 кв.м., розташована по [ADDRESS] (далі земельна ділянка-1). Враховуючи наведене, просить суд: визнати його особистою приватною власністю приміщення-1 та приміщення-2; виділити у його особисту приватну власність автомобіль марки транспортний засіб-1; залишивши у власності [PERSON] транспортний засіб-2 та транспортний засіб-3; виділити у його особисту приватну власність земельні ділянки у [ADDRESS] , з компенсацією [PERSON] їх 1/2 вартості; визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки-1; стягнути з [PERSON] на свою користь компенсацію вартості частки за транспортні засоби з урахуванням частки позивачки в грошових зобов`язань сім`ї, які були виконані ним; вирішити питання про стягнення з Відповідача витрат на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору. \~ \~ \~ \~08.04.2021 року позивачкою було подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву в якому остання наводить наступні аргументи. Вказує, що з огляду на наведені у її позові доводу, на приміщення-1 та приміщення-2 поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а обґрунтування відповідача про зворотне не заслуговує на увагу. У свою чергу, боргова розписка про отримання [PERSON] 45000 дол. США не є належним і допустимим доказом укладення договору позики, а також останній не довів, що позика за розпискою була використана в інтересах/на потреби сім`ї. Також, вона не погоджується з варіантом поділу спільного майна, за якого з її власності вибудуть частки у цих земельних ділянках. Вимога [PERSON] про виділ йому в особисту приватну власність земельних ділянок не відповідає встановленим способам захисту права. Разом з тим, відповідач не надав доказів, які підтверджують вартість майна, щодо поділу якого заявлено зустрічний позов, а також зазначає завідомо неправдиві відомості, що їхні шлюбні стосунки припинилися з січня 2020 року. Враховуючи наведене, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити повністю. \~ \~ \~ \~15.04.2021 року від представника відповідача надійшла на адресу суду відповідь на відзив у якій останній, із посиланням на доводи зустрічної позовної заяви, вважає заявлені вимоги обґрунтованими в повній мірі, а доводи позивачки про зворотне такими, що не заслуговують на увагу. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 28.09.2021 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу. \~ \~ \~ \~03.10.2022 року на адресу суду надійшов висновок експертів за результатами проведення комісійної судової будівельно-технічної експертизи № 8805-8806 від 23.09.2022 року. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Щодо задоволення зустрічних позовних вимог заперечувала з підстав, які викладені у відзиві на зустрічний позов. \~ \~ \~ \~Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову посилаючись на обставини, які були викладені у їх відзиві. Натомість, зустрічну позовну заяву підтримали із викладених у ній підстав, просили її задовольнити повністю. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 18.11.2005 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Про дану обставину свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . За час шлюбу у сторін народилося двоє дітей син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . 28.07.2006 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 2842, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Предметом договору виступила земельна ділянка площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239 виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розміщена у с. Тарасове Луцького р-ну Волинської обл., що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯГ №063252. На момент розгляду даного спору на вищевказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) із присвоєною адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~Крім того, 20.09.2007 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н.І. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки реєстровий № 3652, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Предметом цього договору виступила земельна ділянка площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472. На момент розгляду даного спору на вищевказаній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва (житловий будинок) із присвоєною адресою: [ADDRESS] вищенаведене майно було придбано та оформлене за [PERSON] в період його перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч.ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. В ході розгляду справи відповідачем не доведено тієї обставини що будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2 є об`єктами особистої приватної власності. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Також, варто зауважити, що у постанові від 12.12.2019 року по справі №302/824/16-ц Верховний Суд вказав, що суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Отже, суд вважає доведеним, що на земельну ділянку площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472 та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] , а також на земельну ділянку площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239 та розташований на ній незавершений будівництвом житловий будинок по [ADDRESS] поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а також що їх частки у такому майні є рівними. Таким чином, будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2 підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку вказаного нерухомого майна. Судом також встановлено, що 14.10.2005 року приватним нотаріусом Локачинського районного нотаріального округу Волинської області Дишкант О.М. посвідчено два договори купівлі-продажу, укладені між Виробничо-торговою фірмою «Світанок» у формі ТзОВ та [PERSON] : за реєстровим № 1275, предметом якого було приміщення комбінату побутового обслуговування, загальною площею 1144,6 кв. м. літер А-2, розміщене по [ADDRESS] ; за реєстровим № 1276, предметом якого було приміщення площею 166,3 кв. м. літер А-1, розміщене по [ADDRESS] . Вищевказані об`єкти нерухомого майна були зареєстровані за відповідачем [PERSON] . Разом з тим, у своєму позові [PERSON] вказує, що на вказані нежитлові приміщення-1 та приміщення-2 також поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя, оскільки такі були придбані за їх спільні з [PERSON] кошти та під час їх спільного проживання однією сім`єю. Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99). З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Суд вважає доведеним, що станом на 01.01.2004 року та по 18.11.2005 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Зокрема,\~в ході\~розгляду справи,\~з огляду\~на докази,\~надані сторонами,\~а також\~із пояснень\~свідків [PERSON] \~та [PERSON] , допитаних в судовому засіданні, судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] в означений період часу проживали разом в орендованих квартирах, де вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, усі житлово-побутові витрати несли разом, тобто здійснювали свої права як подружжя. Згідно ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суди повинні встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. У свою чергу, глава 8 СК України регулює правовий режим спільної сумісної власності подружжя, набуття та порядку поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Касаційний цивільний суд в постанові від 30.11.2020 по справі № 938/20596/16 (підтримуючи позицію судів попередніх інстанцій, які визнали спільною сумісною власністю та поділили майно, набуте особами в період спального проживання без реєстрації шлюбу) вказав, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує. Відтак, суд надає належну правову оцінку доказам, що свідчать про спільний дохід сторін; фотокарткам, що підтверджують проведення вказаними особами дозвілля та відпочинку разом; показанням свідків, які підтвердили наявність між сторонами відносин, що виражались у взаємній любові, повазі, взаєморозумінні та взаємодопомозі, що є моральною основою шлюбу, а також іншим доказам, які у їх сукупності свідчать про перебування [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах. Враховуючи усе викладене вище, на нерухоме майно, яке було придбане 14.10.2005 року за договорами купівлі-продажу, реєстрові №1275 та №1276 поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, а тому це майно підлягає поділу між сторонами за правилами глави 8 СК України. Підсумовуючи наведене вище, суд приходить до висновку про задоволення первісних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та про поділ майна подружжя у повному обсязі. Натомість, у своєму зустрічному позові [PERSON] заявляє вимоги про визнання його особистою приватною власністю нежитлових приміщень по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , які обґрунтовує їх придбанням за особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності та з метою використання майна у підприємницькій діяльності, а також тим, що майно набуте ним до моменту реєстрації шлюбу з позивачкою. Однак, вищевказані твердження повністю спростовані в ході розгляду справи, юридична оцінка правового режиму власності такого майна була надана судом вище. Крім того, ч. 2 ст. 52 ЦК України визначено, що фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке, у тому числі використовується для його господарської діяльності) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу. Таке майно може бути предметом поділу між чоловіком та дружиною, з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя і способів його поділу. Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року по справі № 539/2669/15-ц; постановах Верховного Суду України: від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, від 11.03.2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 13.06.2016 року у справі № 6-1752цс15. В межах зустрічного позову заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 794 586,00 грн. Вимога обґрунтована тим, що останній 22.05.2020 року після припинення спільного проживання з [PERSON] (за кошти отримані в борг по розписці) погасив кредит, який отримувався в інтересах сім`ї. Однак, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що боргова розписка від 12.05.2020 року має враховуватися при поділі майна подружжя. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя недостатньо лише факту виникнення боргу під час шлюбу. Необхідно встановити чи дійсно позика була отримана в інтересах сім`ї, а також чи надавав другий з подружжя свою згоду. Проте, [PERSON] не довів, що позика за розпискою була використана в інтересах/на потреби сім`ї, або ж на погашення зобов`язань перед АТ «Укрсиббанк», доказів про надання згоди позивачки на отримання коштів в борг стороною відповідача не надано. З огляду на те, що вимога зустрічного позову взаємопов`язана із вимогою про стягнення з [PERSON] на свою користь компенсації вартості частки за транспортні засоби BMW X5, 2010 року випуску, Mercedes-Benz Sprinter 316, 2013 року випуску, Mercedes-Benz 309, 2007 року випуску, з урахуванням частки позивачки в грошових зобов`язань сім`ї, згідно боргової розписки від 12.05.2020 року, суд також вважає її необґрунтованою, а тому в її задоволенні вважає за необхідне відмовити. У своєму позові [PERSON] також ставить питання про визнання за ним права власності на \~ \~ \~ \~земельні ділянки площею 0,1040 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0472, та площею 0,1050 га, кадастровий номер 0722881000:03:001:0239 у с. Тарасове, Луцького р-ну Волинської обл. з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, з одночасним стягненням з нього на користь [PERSON] 1/2 частини їх вартості, яка, з огляду на зміст зутстрічного позову складає 15000 грн. та 13700 грн. відповідно. Однак, вищевказана вимога не відповідає вимогам закону з огляду на її необгрунтованість, оскільки вартість будинковолодіння-1 та будинковолодіння-2 (тобто, об`єктів незавершеного будівництва, які знаходяться на вказаних земельних ділянках) є значно заниженою. Зокрема, вартість вказаного нерухомого майна [PERSON] визначається станом на дату його придбання, а не станом на дату розгляду судом та не враховано наявність на земельних ділянках об`єктів незавершеного будівництва не зданих в експлуатацію житлових будинків, що не відповідає вимогам закону. При цьому варто зауважити, що пунктом 22 постанови пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До зустрічного позову не додано належних і допустимих доказів, які б підтверджували дійсну вартість спільного майна подружжя на момент розгляду справи № 161/20166/20 звітів про оцінку. Тобто, вказана позивачем вартість майна, не може братися до уваги судом при вирішенні питання про його поділ. За наведених обставин, суд не вбачає жодних правових підстав для задоволення зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання договору удаваним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності, визнання майна особистою приватною власністю. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~За наведених обставин, суд вважає понесені судові витрати [PERSON] залишити за ним, а також стягнути з останнього на користь [PERSON] 12191, 60 грн. сплаченого судового збору та 8237, 28 грн. витрат на оплату експертизи.

Outcome: approved