Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

Короткий виклад обставин справи [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом, у якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування належним йому житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що відповідно до свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом зареєстрованого\~в реєстрі\~за №1948\~від 21\~жовтня 2022\~року посвідченого\~приватним нотаріусом\~Ужгородського районного\~нотаріального округу,\~Хваста М.М.,\~ [PERSON] є\~власником житлового\~будинку,\~який знаходиться\~в [ADDRESS] . Позивач зазначає, що реєстрація відповідачів по справі у належному йому успадкованому житловому будинку доводиться довідкою № 311/02-13 від 30.11.2022 року виданою Галоцьким старостинським округом Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області. За адресою в житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , громадяни - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на момент та з часу його прийняття у спадок позивачем не проживають. Вказаний факт підтверджується актом про не проживання. Позивач зазначає,\~що відповідачі\~своєю реєстрацією\~у належному\~йому нерухомому\~майні створюють\~перешкоди у\~користуванні житлом\~та порушують\~його права\~як власника. Відповідачі по справі не є родичами ні позивачу ні попередньому власнику, про факт їх реєстрації він дізнався під час отримання свідоцтва про право на спадщину. Процесуальні дії по справі Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.12.2022 року позовну заяву залишено без руху (а.с.16-17). При цьому, 12.01.2023 року позивач усунув зазначені в ухвалі недоліки. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.01.2023 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторін. Також даною ухвалою встановлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення (а.с.39-40). Позивач [PERSON] у судове засідання 24.02.2023 року з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. При цьому, 13.02.2023 року подав заяву, згідно якої просив розглянути дану справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить такі задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, 24.02.2023 року від представника відповідачів адвоката Тягур Іллі Ілліча (діє на підставі ордеру серії АО №1062549 від 24.02.2023 року, згідно якого за договором про надання правової (правничої) допомоги, повноваження адвоката не обмежуються) надійшла заява, згідно якої відповідачі визнають позовні вимоги та у зв`язку із тим, що відповідачі проживають за кордоном, просить розглянути справу без їх участі та участі представника. Третя особа Сюртівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області у судове засідання свого повноважного представника не направила. При цьому, 06.02.2023 року, від сільського голови Арпада Пушкара надійшла заява, згідно якої Сюртівська сільська рада не заперечує щодо задоволення позовних вимог позивача та визнання відповідачів такими, що втратили право користування належним позивачу житловим будинком, який знаходиться за адресою [ADDRESS] . Просить розглянути справу без участі сільської ради. Враховуючи вимоги ч.3 ст.211 ЦПК України суд ухвалив, справу розглядати без участі сторін, які подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, та на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.2022 року, виданого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Хваста М.М., зареєстрованого в реєстрі за №1948 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 313049844 від 21.10.2022 року (а.с.4, 5). Згідно довідки, виданої Галоцьким старостинським округом Сюртівської сільської ради від 30.11.2022 року за №311/02-13, в житловому будинку [ADDRESS] \~зареєстровані,\~але фактично\~не проживають\~з 2005\~року слідуючі\~громадяни: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] (а.с.7). Відповідно до акту про не проживання осіб за місцем реєстрації від 30.11.2022 року, такий підписаний сусідами [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , разом з старостою с.Галоч [PERSON] , за ініціативою власника житла [PERSON] на підставі свідчень сусідів про те, що [PERSON] 1985\~р.н., [PERSON] 1979\~р.н., [PERSON] 1959 р.н., не проживають за адресою [ADDRESS] з 2005 року (а.с.8). Позиція суду та оцінка доводів За змістом ч. 1 ст.4\~ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15\~ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом статей 12 та 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції\~з прав\~людини та основних свобод, що згідно ст.9\~Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 317\~ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 ст.321\~ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401\~ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402\~ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 ЖК України (дружина (чоловік), їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Водночас, відповідно до статей 71,72 ЖК України, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані в судовому порядку втратившими право користування житловим приміщенням, якщо вони без поважних причин не проживали більше 6 місяців в житловому приміщенні. Ні норми ЦК України, ні норми ЖК України не регулюють цивільні відносини щодо порядку втрати права користування житловим приміщенням, що є у власності громадянина, особами, які не є членами сім`ї власника. Статтею 8 ЦК України, встановлено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У статті 406\~ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положення ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64\~ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156\~ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Судом, з матеріалів справи встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відповідачі є зареєстрованими у спірному будинку, однак в такому не проживають з 2005 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи довідкою та актом про не проживання осіб за місцем реєстрації, який підписаний сусідами та засвідчений старостою с.Галоч. З матеріалів також вбачається, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а також не є співвласниками житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Суду не було надано жодних доказів, які б свідчили, що вони вимушено залишили спірне житло, відтак ними не доведено, що існували обставини, які унеможливили їх проживання у будинку позивача з поважних причин та бажання залишитися проживати у ній. Доказів на підтвердження укладення між відповідачами та позивачем будь-яких договорів, на підставі яких за ними б зберігалося право користування спірним житлом також надано не було, і таких не здобуто судом під час розгляду справи. При цьому, відповідачами було подано до суду заяву, в якій зазначають, що позовні вимоги визнають та не заперечують з приводу їх задоволення. Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі належній позивачу на праві приватної власності порушує права останнього передбачені ст. ст. 317, 119, 321 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном. Відповідно до пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: 1) заяви про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), поданої особою або її законним представником (представником) за формою згідно з додатком 5; 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується); 3) свідоцтва про смерть або відомостей про державну реєстрацію смерті з Державного реєстру актів цивільного стану. У таких випадках датою зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання особи є дата видачі свідоцтва про смерть або дата здійснення актового запису про смерть особи; 4) повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспортного документа померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; 5) заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6. Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. Суд, також оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідачів на користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8\~Конвенції про захист\~прав людини\~і основоположних\~свобод і вважає, що припинення права користування відповідачами спірною квартирою відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідачі не проживають за зареєстрованим місцем проживання тривалий час, не беруть участі в її утриманні, та не надали суду доказів щодо правових підстав користування спірним житлом. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, те, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації понад один рік, судом під час розгляду не встановлено поважності причини їх відсутності чи наявність домовленості між ними і власником житла щодо порядку користування житловим будинком, а також те, що відповідачі позов визнали, таке визнання позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду даної позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2\~977,20 грн. Позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2\~977,40 грн. (згідно квитанції №5670-2348-1440-8826 від 01.12.2022 року було сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн. та згідно квитанції №0920-8105-9555-8717 від 11.01.2023 року сплачено судовий збір у розмірі 1\~985,00 грн.). Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи, що відповідачі до початку розгляду справи по суті визнали позов, про що подано відповідну письмову заяву, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору у сумі 1\~488,60 грн., сплаченого ним при поданні позову. Витрати зі сплати інших 50 відсотків судового збору у розмірі 1\~488,60 грн. покладаються на відповідачів, по 496,20 грн. з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved