Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 28 вересня 2022 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] , ТОВ «Альф туристичний оператор» і [PERSON] про захист прав споживача, стягнення коштів і витрат, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 16 грудня 2020 року між [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] , яка діяла за дорученням ТОВ «Альф туристичний оператор» на підставі Агентського договору на реалізацію туристичних послуг № 990 від 13 листопада 2017 року уклали договір на туристичне обслуговування. Відповідно до умов договору туроператор, за встановлену в цьому договорі плату, в інтересах та за рахунок туриста (замовника), від власного імені, або від імені туриста (замовника), зобов`язується забезпечити надання туристу й особам, що слідують з ним, комплексу туристичних послуг, а турист зобов`язується на умовах даного договору прийняти і оплатити їх. Згідно умов вказаного договору позивач замовила відповідачу надання їй комплексу туристичних послуг з організації відпочинку на гірсько - лижному курорті в Болгарії у м. Бансько. Відповідачем були надані позивачу реквізити та рахунки фактури для сплати надання туристичних послуг. Вказані вимоги позивачем були виконані в повному обсязі і будь - яких претензій у сторін один до одного не має. Відпочинок відбувся з 26 грудня 2020 року по 02 січня 2021 року. Через деякий час, позивач замовив у відповідачів ще комплекс туристичних послуг, а саме: в лютому місяці 2020 року позивач звернулась до відповідача [PERSON] , яка на той час фізично знаходилась за адресою: [ADDRESS] з проханням організувати круїзний тур. Відповідач надіслала позивачу пропозицію та умови туру. Після узгодження відповідач надіслала рахунки фактури та реквізити для сплати туристичних послуг, а саме: рахунок - фактуру № 060220-01 від 06 лютого 2020 року на суму 29155.50 грн, де зазначено: «Постачальник ФОП [PERSON] і.н.н. [NUMBER] , [ADDRESS] ,» рахунок для сплати : Р/р ІВАN [NUMBER] МФО 351005 на суму 29155.50 грн. та Рахунок-фактура № 140220-01 від 14 лютого 2020 року на суму 54\~181.80 грн.. Зазначені суми грошових коштів були сплачені позивачем на рахунок відповідача [PERSON] , доказом чого є квитанції про сплату № 4587-3565- ТААА-6518 від 06 лютого 2020 року та № ХМ9А-2179-К247-ВМ06 від 14 лютого 2020 року. В березні 2020 року відповідач [PERSON] повідомила, що через епідемію коронавірусу були зупинені всі круїзи і гостям запропоновано перенести круїз на любу дату до кінця 2021 року. Відповідачем було повідомлено позивача про можливе поновлення круїзів з 30 квітня 2020 року. Позивач періодично, щотижня, до теперішнього часу спілкувалася з відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] про поновлення круїзу. У якості компенсації за причинені неподобства, [PERSON] запропонувала позивачу безкоштовно (за свій рахунок) оформити візи до США, які попередньо позивач сплатила, доказом чого є квитанція про сплату № ЗХ9С-095Р-0116-АКН1 від 26 жовтня 2021 року на суму 8640 грн. + 259.20 грн. комісія банку. В грудні 2021 року відповідач [PERSON] повідомила про відновлення туризму і позивач вирішила запланувати круїз на весну 2022 року по Середземноморрю на лайнері МБС Seaviewпo маршруту Барселона - Марсель - Генуя - Неаполь - Мессіна Валетта - Барселона, за що потрібно було доплатити 9476 грн., на що позивач погодилась та сплатила вказані гроші на рахунок цього відповідача, доказом чого є квитанція про сплату №КЕ5С-А5М1-КЕН7-ССВ1 від 30 листопада 2021 року. Також, позивач мала летіти на корпоративну зустріч і знову скористалася послугами відповідача [PERSON] , заплативши їй 7 068 грн, доказом чого є квитанція про сплату №5Т4С-0Р6Е-8Е2Х-ЕТ7А від 21 січня 2022 року (+ 212,04 грн комісія банку). Крім того, в жовтні 2021 року позивач обумовила з цим відповідачем поїздку до гірськолижного курорту в Болгарії і перерахувала їй за надання туристичних послуг 17\~531 грн. (квитанція №0278-РРТ1-5М7Т-ХКМЗ від 16 жовтня 2021 року та 40\~904 грн. (квитанція №H11В-8821-1Е35-ЕЕ0С від 31 січня 2022 року). 11 лютого 2022 року відповідач [PERSON] повідомила позивача про те, що авіаперевізник «Роза вітрів» (Windrose airlines) змінив графік польотів, і тому позивач мав в екстреному порядку придбати інші авіаквитки з відльотом 16 лютого 2022 року. Але 16 лютого 2022 року відповідач зателефонувала і повідомила, що позивачу не підтвердили бронювання готелю. Позивач, оскільки відпочинок був запланований з сім`єю та компанією, вимушена була самостійно бронювати інший готель, домовившись з цим відповідачем про повернення всіх грошових коштів за ненадані послуги. До 05 вересня 2022 року тривали перемовини, були обіцянки повернути гроші, починаючи з 05 вересня 2022 року всі контактні телефони відповідачів були вимкнуті. Таким чином позивачем було сплачено на рахунки відповідачів [PERSON] і [PERSON] грошові кошти в розмірі: 167 427.34 грн.: борг по круїзу = 92 813 грн., борг за візи в США = 8 640 грн., гірськолижний відпочинок, лютий 2022 = 58 435 грн., борг за авіа = 7 068 грн., всього 166 956 грн. + 471.24 банківські послуги. Протягом всього часу досудового врегулювання спору відповідачами не надано жодного доказу, зокрема, щодо документального підтвердження будь-яких фактично понесених туроператором чи турагентом витрат, пов`язаних з організацією туру, обумовленого договором, а тому підстави для утримання з належних туристу сум під приводом такого роду витрат відсутні. Зважаючи на викладене, позивач вважає справедливим та співмірним способом захисту порушених прав позивача може бути присудженням судом стягнення на його користь сплачених на виконання договору про надання туристичних послуг коштів в розмірі 167427.34 грн.. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, а саме повернення коштів, а тому відповідно до ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен нести відповідальність у вигляді пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення. Отже, з відповідачів підлягає стягнути згідно до розрахунків: за неповернення 92 813 грн. сплачених за організацію круїзу починаючи з 06 травня 2020 року по 20 вересня 2022 року 6616.51 грн.; за неповернення 8 640 грн. з 27 жовтня 2021 року по 20 вересня 2022 року 233.64 грн.; за неповернення 54435 грн. гірськолижний відпочинок, лютий 2022 року з 01 березня 2022 року по 20 вересня 2022 року 912.72 грн.; за неповернення 7068 грн. за авіаквитки за період з 22 січня 2022 року по 20 вересня 2022 року 140.59 грн. Всього 7\~903.46 грн.. Отже, на день звернення до суду позивачу належна відповідь надана не була, кошти не повернуті. Позивач вважає вказане неправомірним, йому завдана матеріальна шкода, він поніс збитки, а законом передбачені і штрафні санкції за невиконання умов договору. Наступні звернення до відповідача з питанням усунення вказаного (розірвання договору, повернення коштів) також ні до чого не призвели, відповідачі в цьому відмовили, на її неодноразові звернення до відповідачів з питанням повернення, виплати коштів відповідачі свої зобов`язання не виконали. Позивачу завдані збитки. Позивач у своєму позові просив суд захистити його права як споживача, договір на туристичне обслуговування, укладений між громадянкою України [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] розірвати, стягнути з відповідачів на користь [PERSON] сплачені на виконання договору про надання туристичних послуг кошти в розмірі 167 427.34 грн., 7\~903.46 грн. - 3% вартості послуги за кожен день прострочення, 10 000 грн. витрат на правничу допомогу, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] і [PERSON] та/або їх представник фактично позовні вимоги не визнали, позивач замовив і отримав послуги, протиправних дій в них не було. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені. Вважають позовні вимоги до них безпідставними, правом надання відзиву не скористалися. \~ \~ \~ \~Представник ТОВ «Альф туристичний оператор» надав відзив на позовну заяву, де вимоги позивача не визнали, договори з позивачем не укладали, нікого не уповноважували їх укладати з позивачем, протиправних дій в них не було. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги до них не доведені. Вважають позовні вимоги до них безпідставними, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~З`ясувавши позицію та думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Судом з наданих позивачем документів і додатків до позову з`ясовано позицію сторони позивача, що полягає в наступному: 16 грудня 2020 року між громадянкою України [PERSON] та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] , яка діяла за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» (ліцензія Держагенства України з туризму та курортів від 16 серпня 2012 року, серія АГ №581276), на підставі Агентського договору на реалізацію туристичних послуг № 990 від 13 листопада 2017 року уклали договір на туристичне обслуговування. Відповідно до умов договору туроператор, за встановлену в цьому договорі плату, в інтересах та за рахунок туриста (замовника), від власного імені, або від імені туриста (замовника), зобов`язується забезпечити надання туристу й особам, що слідують з ним, комплексу туристичних послуг, а турист зобов`язується на умовах даного договору прийняти і оплатити їх (п. 1.1. Договору). В пунктах 1.2.1-1.2.10 зазначені умови і перелік замовлених послуг. Як передбачено п.1.3 Договору, за своїм змістом він є змішаним договором у відповідності зі ст. 628 ЦК України і містить у собі зобов`язання договору про надання послуг і договору доручення. Турагент виступає як посередник між туристом, з одного боку, і транспортними страховими компаніями, готелями та іншими підприємствами, установами (наприклад посольствами), які забезпечують туристичні послуги, з іншого боку. По угодам, оформлених турагентом або тупоператором з іншими особами, які є безпосередніми набувачами відповідних послуг (транспортних, страхових, екскурсійних, послуг з розміщення та проживання та ін) здобуває права і стає зобов`язаним турист, навіть якщо турагент/туроператор і були названі в угоді, чи вступили в безпосередні відносини по виконанню угоди, зробивши юридичні дії (оплати, оформлення документів і т.і.) (п. 1.4) турагент зобов`язаний інформувати туриста про: основні вимоги пропонованих до оформлення виїзних/в`їзних документів та правила в`їзду до країни тимчасового перебування;... поштові реквізити туроператора (п. 2.1.1); забезпечити бронювання туристичних послуг відповідно до п. 1.2 (п. 2.1.2); видати туристу документи, що забезпечують надання йому туристичних послуг, передбачених п. 1.2 Договору (п. 2.1.3) за умови повної сплати туристом вартості туристичного продукту у строки, встановлені даним договором; надати турист документ, що підтверджує оплату ним вартості туристичних послуг згідно з умовами даного договору (п. 2.1.5). Турист зобов`язаний: своєчасно надати турагенту повну і достовірну інформацію та чинні (легітимні) документи, необхідні для виконання Договору на туристичне обслуговування (п. 2.2.1); оплатити вартість туристичних послуг зазначену у п. 3.1. у строки зазначені в цьому договорі, якщо інші строки не вказано у рахунку на оплату туру (п. 2.2.3); своєчасно та в повному обсязі здійснити оплату за замовлення та споживання (використання) додаткових послуг в місцях проживання та перебування (п. 2.2.4); у випадку відмови від цього договору до початку туристичного обслуговування (поїздки) сплатити турагенту/туроператору понесені ним витрати, пов`язані з виконанням цього договору до моменту відмови, а також пов`язні з цим збитки турагента/туроператора (п. 2.2.15). Сторони домовились, якщо інша сума витрат не буде розрахована та визначена турагентом/туроператором на підставі відповідних підтверджень приймаючої сторони, та/або інших осіб, залучених турагентом/туроператрром до надання туристичних послуг, розмір витрат турагента/туроператора, пов`язаних з виконанням цього договору з моменту підтвердження замовлення туриста та до моменту його відмови, зизначається відповідно до Додатку №1 до цього договору (п. 2.2.15) турагент/туроператор мають право: у випадку істотної зміни обставин, передбачених п. 5.2. даного договору, змінити тривалість і маршрут туру, клас обслуговування, вид транспорту та його розклад, в тому числі змінити дати та місця вильоту/виїзду/прильоту/приїзду, місця посадки/висадки, а також збільшити або зменшити обумовлену вартість туру (послуг) (п. 2.3.2). У випадку відсутності можливості надати послуги відповідно до даного договору усно (в телефонному режимі) запропонувати туристу альтернативний набір послуг. У випадку, якщо турист скористався запропонованими йому альтернативними послугами, послуги за договором надані належним чином (п. 2.3.3). Відповідно до розділу 2.4 договору турист має право: вимагати від турагента надання інформації про хід виконання договору, сплативши витрати турагенту/туроператору, пов`язані з виконанням цього договору з моменту підтвердження замовлення туриста та до моменту його відмови (якщо інший порядок відшкодування витрат не встановлено у Додатку №1 до цього договору) відмовитись від виконання цього договору або просити внести зміни до умов, що указані в п. 1.2. цього договору. Заява туриста про відмову туристичних послуг, або внесення змін до умов гуру подається турагенту у письмовій формі і приймається агентом до виконання з дня втримання такої заяви. У випадку невиконання умов цього договору з боку турагента/туроператора турист має право вимагати повернення оплачених коштів за ненадані послуги за умови нетримання вимог п. 2.2.7 та п. 6 цього договору, (п. 2.2.7 стосується випадків невідповідності умов туру умовам договору, коли турист перебуває в пункті тимчасового перебування, а також по-закінченні туру, п. 6 передбачає порядок розв`язання суперечок, зокрема, коли у туриста виникли проблеми під час споживання замовлених послуг шляхом повідомлення про це відповідних відповідальних осіб співробітників готелю, ресторану, авіакомпаніїї і т.п.), представника туроператора/турагента, що мають усунути недоліки негайно і на місці тощо. Згідно п. 6.4 п.6 договору, усі суперечності, які випливають з умов цього договору мають афішуватись сторонами шляхом переговорів. У разі недосягнення згоди сторони сере дають спір на вирішення до відповідного суду. У випадку відмови турагента/туроператора від виконання цього договору, турист має право на відшкодування підтверджених документально збитків, заподіяних внаслідок розірвання цього договору, крім випадків, коли не відбулось з вини туриста. п. 2.4.5. Порядок розрахунків викладений у п. З договору і передбачає сплату туристом повної вартості туристичних послуг у строки, передбачені п. 3.1 договору на рахунок туроператора. За невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України (п. 4.1). Пунктом 5 договору передбачені особливі умови, зокрема, турагент/туроператор можуть відмовитись від виконання договору за умови компенсації туристу документально підтверджених збитків, заподіяних у наслідок такого розірвання, за винятком випадків, коли таке розірвання відбулося з вини туриста п. 5-3. Турист може відмовитися від послуг за даним договором у будь - який час після його підписання, повідомивши турагента/туроператора про свою відмову в письмовій формі. Датою анулювання договору вважається дата одержання туроператором оповідного письмового повідомлення туриста, (п. 5.4). Згідно умов вказаного договору позивач замовила відповідачу надання їй комплексу туристичних послуг з організації відпочинку на гірсько - лижному курорті в Болгарії у м. Бансько. Відповідачем були надані позивачу реквізити та рахунки фактури для сплати надання туристичних послуг. Вказані вимоги позивачем були виконані в повному обсязі і будь - яких претензій у сторін один до одного не має. Відпочинок відбувся з 26 грудня 2020 року по 02 січня 2021 року. Через деякий час, позивач замовив у відповідачів ще комплекс туристичних послуг, а саме: в лютому місяці 2020 року позивач звернулась до відповідача [PERSON] , яка на той час фізично знаходилась за адресою: [ADDRESS] з проханням організувати круїзний тур. Відповідач надіслала позивачу пропозицію та умови туру. Після узгодження відповідач надіслала рахунки фактури та реквізити для сплати туристичних послуг, а саме: рахунок - фактуру № 060220-01 від 06 лютого 2020 року на суму 29155.50 грн, де зазначено: «Постачальник ФОП [PERSON] і.н.н. [NUMBER] , [ADDRESS] ,» рахунок для сплати : Р/р ІВАN [NUMBER] МФО 351005 на суму 29155.50 грн. та Рахунок-фактура № 140220-01 від 14 лютого 2020 року на суму 54\~181.80 грн.. Зазначені суми грошових коштів були сплачені позивачем на рахунок відповідача [PERSON] , доказом чого є квитанції про сплату № 4587-3565- ТААА-6518 від 06 лютого 2020 року та № ХМ9А-2179-К247-ВМ06 від 14 лютого 2020 року. В березні 2020 року відповідач [PERSON] повідомила, що через епідемію коронавірусу були зупинені всі круїзи і гостям запропоновано перенести круїз на любу дату до кінця 2021 року. Відповідачем було повідомлено позивача про можливе поновлення круїзів з 30 квітня 2020 року. Позивач періодично, щотижня, до теперішнього часу спілкувалася з відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] про поновлення круїзу. У якості компенсації за причинені неподобства, [PERSON] запропонувала позивачу безкоштовно (за свій рахунок) оформити візи до США, які попередньо позивач сплатила, доказом чого є квитанція про сплату № ЗХ9С-095Р-0116-АКН1 від 26 жовтня 2021 року на суму 8640 грн. + 259.20 грн. комісія банку. В грудні 2021 року відповідач [PERSON] повідомила про відновлення туризму і позивач вирішила запланувати круїз на весну 2022 року по Середземноморрю на лайнері МБС Seaviewпo маршруту Барселона - Марсель - Генуя - Неаполь - Мессіна Валетта - Барселона, за що потрібно було доплатити 9476 грн., на що позивач погодилась та сплатила вказані гроші на рахунок цього відповідача, доказом чого є квитанція про сплату №КЕ5С-А5М1-КЕН7-ССВ1 від 30 листопада 2021 року. Також, позивач мала летіти на корпоративну зустріч і знову скористалася послугами відповідача [PERSON] , заплативши їй 7 068 грн, доказом чого є квитанція про сплату №5Т4С-0Р6Е-8Е2Х-ЕТ7А від 21 січня 2022 року (+ 212,04 грн комісія банку). Крім того, в жовтні 2021 року позивач обумовила з цим відповідачем поїздку до гірськолижного курорту в Болгарії і перерахувала їй за надання туристичних послуг 17\~531 грн. (квитанція №0278-РРТ1-5М7Т-ХКМЗ від 16 жовтня 2021 року та 40\~904 грн. (квитанція №H11В-8821-1Е35-ЕЕ0С від 31 січня 2022 року). 11 лютого 2022 року відповідач [PERSON] повідомила позивача про те, що авіаперевізник «Роза вітрів» (Windrose airlines) змінив графік польотів, і тому позивач мав в екстреному порядку придбати інші авіаквитки з відльотом 16 лютого 2022 року. Але 16 лютого 2022 року відповідач зателефонувала і повідомила, що позивачу не підтвердили бронювання готелю. Позивач, оскільки відпочинок був запланований з сім`єю та компанією, вимушена була самостійно бронювати інший готель, домовившись з цим відповідачем про повернення всіх грошових коштів за ненадані послуги. До 05 вересня 2022 року тривали перемовини, були обіцянки повернути гроші, починаючи з 05 вересня 2022 року всі контактні телефони відповідачів були вимкнуті. Таким чином, позивачем було сплачено на рахунки відповідачів [PERSON] і [PERSON] грошові кошти в розмірі: 167 427.34 грн.: борг по круїзу = 92 813 грн., борг за візи в США = 8 640 грн., гірськолижний відпочинок, лютий 2022 = 58 435 грн., борг за авіа = 7 068 грн., всього 166 956 грн. + 471.24 банківські послуги. Свої вимоги позивач обгрунтовує наступною правовою позицією. Відповідно до ч. І, 2 ст. 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 907 ЦК України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Частиною 1 ст. 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягай згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно ч. З ст. 651 ЦК України у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору. Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 20 Закону України «Про туризм» кожна із сторін договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі може вимагати внесення змін до цього договору або його розірвання у зв`язку із зміною істотних умов договору та обставин, якими вони керувалися під час укладення договору, зокрема у разі погіршення умов туристичної подорожі, зміни її строків. Указом Президента України № 87/2020 від 13 березня 2020 року введено в дію рішення Ради Національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричинено корона вірусом SARS-СоV-2», відповідно до якого з 17 березня 2020 року закрито регулярне пасажирське сполучення через державний кордон України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» урядом запроваджено режим надзвичайної ситуації на всій території України в термін до 31 жовтня 2020 року, одночасно із запровадженням карантину до 31 жовтня 2020 року, тобто у період заброньованого туру. Отже, станом на червень 2020 року перетин державного кордону України з туристичними цілями громадянами України був обмежений, перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення припинено, а тому туристичне обслуговування у зазначеному у договорі напрямку був неможливим, і цю обставину турагент при всій своїй турботливості та обачності, які від нього вимагалися, усунути не міг, що визнається загальновідомим фактом. Отже, відповідно, на період запровадження в державі надзвичайної ситуації та обмеження перетину кордону Позивач повідомив туроператора про неможливість виконання сторонами договору з незалежних причин, тому у відповідності до ч. 1 ст. 907 ЦК України, п.1 ч. 6 ст. 30 Закону України «Про туризм» належить вважати вимогою розірвати договір у зв`язку з істотною зміною обставин, а саме запровадження в державі надзвичайної ситуації, карантину, обмеження перетну державного кордону, який неможливо було передбачити і виконати виконавцем з незалежних від сторін причин. Таким чином, згідно правил п. 1 ч. 6 ст. 20 Закону України «Про туризм», ч. 2 ст. 651 ЦК України, у зв`язку з чим згідно ч. 1 ст. 907, ч. 1, 2 ст. 652 ЦК України вказаний договір на туристичне обслуговування від 25 січня 2020 року підлягає розірванню. Відповідно до ч. 2 ст. 903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 8 та 9 ст. 20 Закону України «Про туризм» передбачено, що туроператор або турагент вправі відмовитися від виконання договору лише за умови повного відшкодування замовникові збитків, підтверджених у встановленому порядку та заподіяних внаслідок розірвання договору, крім випадку, якщо це відбулося з вини туриста. Турист вправі відмовитися від виконання договору на туристичне обслуговування до початку туристичної подорожі за умови відшкодування туроператору (турагенту) фактично здійснених ним документально підтверджених витрат, пов`язаних із відмовою. Протягом всього часу досудового врегулювання спору Відповідачами не надано жодного доказу, зокрема, щодо документального підтвердження будь-яких фактично понесених туроператором чи турагентом витрат, пов`язаних з організацією туру, обумовленого договором, а тому підстави для утримання з належних туристу сум під приводом такого роду витрат відсутні. Зважаючи на викладене, позивач вважає, справедливим та співмірним способом захисту порушених прав Позивача може бути присудженням судом стягнення на його користь сплачених на виконання договору про надання туристичних послуг коштів в розмірі 167427.34 грн. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками та продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Часиною 1 ст. 4 Цього Закону передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до п. 6 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не несе відповідальності за невиконання, прострочення виконання або інше неналежне виконання зобов`язання та недоліки у виконаних роботах або наданих послугах, якщо доведе, що вони виникли з вини самого споживача чи внаслідок дії непереборної сили. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин, їх аналіз свідчить, що туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору у разі наявності його вини. Туроператор звільняється від відповідальності за невиконання умов договору, якщо таке невиконання сталося у результаті подій, які туроператор не міг передбачити. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про стягнення пені свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, а саме повернення коштів, а тому відповідно до ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен нести відповідальність у вигляді пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення. Отже, на думку позивача, з відповідачів підлягає стягнути згідно до розрахунків: за неповернення 92 813 грн. сплачених за організацію круїзу починаючи з 06 травня 2020 року по 20 вересня 2022 року 6616.51 грн.; за неповернення 8 640 грн. з 27 жовтня 2021 року по 20 вересня 2022 року 233.64 грн.; за неповернення 54435 грн. гірськолижний відпочинок, лютий 2022 року з 01 березня 2022 року по 20 вересня 2022 року 912.72 грн.; за неповернення 7068 грн. за авіаквитки за період з 22 січня 2022 року по 20 вересня 2022 року 140.59 грн. Всього 7\~903.46 грн.. Так, згідно частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Дія означеного Закону поширюється також на правовідносини у сфері надання громадянам туристичних послуг, та якість туристичних послуг має відповідати умовам договору на туристичне обслуговування, порядок і способи захисту порушених прав туристів визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» (частина п`ятнадцята статті 20 Закону України «Про туризм»). З огляду на те, що відповідачками не надано доказів перерахування грошових коштів третім особам: туроператорам, авіаперевізникам. за бронювання готелів, посилання на форсмажорні обставини, такі як невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19. зведення військового стану на території України, неможливість виконання замовлених послуг через обставини непереборної сили є недоречним, оскільки останні не вжили ніяких заходів спрямованих на виконання замовлених позивачем туристичних послуг, а фактично, отримавши грошові кошти без будь-яких причин не виконали умов договору. Отже, на день звернення до суду позивачу належна відповідь надана не була, кошти не повернуті. Позивач вважає вказане неправомірним, йому завдана матеріальна шкода, він поніс збитки, а законом передбачені і штрафні санкції за невиконання умов договору. Наступні звернення до відповідача з питанням усунення вказаного (розірвання договору, повернення коштів) також ні до чого не призвели, відповідачі в цьому відмовили, на її неодноразові звернення до відповідачів з питанням повернення, виплати коштів відповідачі свої зобов`язання не виконали. Позивач зазначає, що ніякої «конфліктної ситуації» не було, мав місце тільки факт непрофесійного виконання своїх обов`язків та некваліфіковане надання туристичних послуг з боку відповідачів. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»\~споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. В наведеній статті законодавцем також визначено наступне: послуга діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; продавець суб`єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації; продукція будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Згідно з умовами ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. В даному випадку застосуванню підлягають норми цивільного законодавства, які регламентують виникнення цивільних прав і обов`язків на підставі саме договорів та інших правочинів. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (розрахунковий документ). Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Будучи пов`язаними взаємними правами та обов`язками (зобов`язаннями), сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов`язання або змінювати його умови. Договір, який є чинним (дійсним), має обов`язкову силу не лише для сторін. Ним повинні керуватися й органи, які вирішують спори між сторонами цього договору, захищаючи їхні права та інтереси. Виходячи з аналізу норм даної статті йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ч. 1 ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зазначене положення було повністю проігнороване співробітниками відповідача. Згідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Статтею б Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Предметом позову є певна матеріально правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову повинен кореспондувати зі способами захисту права, якими є прямо передбачені законом заходи з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. За нормою ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, яка визначає і обгрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення її прав та інтересів із посиланням на норму матеріального права, яка порушена відповідачем і підлягає захисту, а суд перевіряє ці доводи і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Звертаючись до суду з даним позовом про розірвання договору на туристичне обслуговування, а також про стягнення грошових коштів, позивачем не визначено і не обгрунтовано, в чому саме полягають порушення прав і законних інтересів позивача збоку ТОВ «Альф туристичний оператор», якими саме діями чи бездіяльністю допущено порушення відносно позивача та яку саме норму матеріального права порушено цим відповідачем. По тексту позовної заяви ТОВ «Альф туристичний оператор» згадується лише один раз як особу, начебто за дорученням якої діяла ФОП [PERSON] при укладенні договору на туристичне обслуговування. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу збоку цього відповідача на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного цим відповідачем (ТОВ) права позивача чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Визначення відповідачів як одного із видів суб`єктів цивільного процесу є правом позивача. Позивач заявляє в якості відповідача [PERSON] як фізичну особу, проте в вимогах ставить питання про розірвання договору і стягнення грошових коштів як з ФОП, що протирічить заявленим вимогам, позовні вимоги в цій частині не змінювались і не уточнювалися. [PERSON] вказується як фізична особа, але невідомо як з ким з нею потрібно розірвати договір. Договору на туристичне обслуговування чи іншого такого договору з [PERSON] не надано і невідомо чи існує він взагалі, проте позивач просить його розірвати. Ставлячи питання про розірвання договору позивач навіть не вказала про розірвання якого договору і між ким договір потрібно розірвати, адже в позові йдеться про договір від 16 грудня 2020 року і про договір від 25 січня 2020 року; чи мова йдеться взагалі про ці два договори; не уточнювалися і не змінювалися позовні вимоги і стосовно цього. Захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача, тобто особи яка допустила порушення, невизнання чи оспорення прав позивача (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Отже, належним відповідачам є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Спеціальним законом, що регламентує відносини у сфері організації/надання туристичних послуг, є Закон України «Про туризм». Згідно з частинами першою, другою статті 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, турагент) за встановлену договором плату зобов`язується забезпечити надання за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг, а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом. Однією із позовних вимог позивача є розірвання договору на туристичне обслуговування, укладеного між громадянкою України [PERSON] та Фізичною-особою підприємцем [PERSON] та [PERSON] . До позовної заяви при цьому додану копію договору на туристичне обслуговування, складеного 16 грудня 2020 року між [PERSON] (підпис якої на договорі відсутній) та ФОП [PERSON] , що діє за дорученням Товариства з обмеженою відповідальністю «Альф туристичний оператор» на підставі Агентського договору на реалізацію туристичних послуг № 990 від 13 листопада 2017 року. Предметом зазначеного договору на туристичне обслуговування є придбання позивачкою комплексу туристичних послуг, а саме подорож до Республіки Болгарія, м. Банско із проживанням в готелі Belveder Holiday Club 4*, вид харчування -НВ в період з 26 грудня 2020 року по 02 січня 2021 року. Вказаний договір від 16 грудня 2020 року укладений саме на цю одну подорож до Республіки Болгарія, м. Банско із проживанням в готелі Belveder Holiday Club 4*, вид харчування -НВ та саме в період з 26 грудня 2020 року по 02 січня 2021 року. Про що і зазначено в договорі: конкретне місце, дати, умови проживання і інш. Тобто одноразова послуга на цю подорож. Проте, як зазначає позивачка у своїй позовній заяві зазначена подорож відбулася, умови всі виконані, вона повернулася додому та у сторін договору відсутні один до одного будь-яких претензії, відпочинок позивачки відбувся саме як і зазначено в договорі з 26 грудня 2020 року по 02 січня 2021 року. З викладеного вбачається, що умови договору на туристичне обслуговування від 16 грудня 2020 року виконані сторонами і у них відсутні претензії одна до одної, що свідчить про припинення зобов`язання на підставі ст. 599 ЦК України шляхом його виконання, проведеним належним чином. Отже підстав для розірвання виконаного без претензій договору між сторонами немає. Інших договорів на туристичне обслуговування позивачкою не надані, а також про укладення інших договорів у позовній заяві на зазначається. Таким чином, вимога про розірвання договору на туристичне обслуговування, який навіть не підписаний позивачкою, не може бути задоволена, оскільки як повідомляє позивачка він виконаний сторонами, а отже припинив свою дію. Крім того, ТОВ «Альф туристичний оператор» не являється стороною зазначеного договору на туристичне обслуговування, що підтверджується відсутністю на такому договорі підпису уповноваженої особи ТОВ «Альф туристичний оператор». Більш того, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того факту, що ФОП [PERSON] , укладаючи договір на туристичне обслуговування з позивачкою діяла за дорученням ТОВ «Альф туристичний оператор». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про туризм» учасниками відносин, що виникають при здійсненні туристичної діяльності, є юридичні та фізичні особи, які створюють туристичний продукт, надають туристичні послуги (перевезення, тимчасового розміщення, харчування, екскурсійного, курортного, спортивного, розважального та іншого обслуговування) чи здійснюють посередницьку діяльність із надання характерних та супутніх послуг, а також громадяни України, іноземці та особи без громадянства (туристи, екскурсанти, відвідувачі та інші), в інтересах яких здійснюється туристична діяльність. Суб`єктами, що здійснюють та/або забезпечують туристичну діяльність, є: туристичні оператори як юридичні особи, створені згідно із законодавством України, для яких виключною діяльністю є організація та забезпечення створення туристичного продукту, реалізація та надання туристичних послуг, а також посередницька діяльність із надання характерних та супутніх послуг і які в установленому порядку отримали ліцензію на туроператорську діяльність; туристичні агенти юридичні особи, створені згідно із законодавством України, а також фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності, які здійснюють посередницьку діяльність з реалізації туристичного продукту туроператорів та туристичних послуг інших суб`єктів туристичної діяльності, а також посередницьку діяльність щодо реалізації характерних та супутніх послуг. За нормою ст. 20 Закону України «Про туризм» права і обов`язки, відповідальність сторін та інші умови договору між туроператором і турагентом визначаються відповідно до загальних положень про агентський договір, якщо інше не передбачено договором, укладеним між ними, а також цим Законом. Отже, співробітництво ТОВ «Альф туристичний оператор» з турагентами здійснюється на підставі відповідних Агентських договорів на реалізацію туристичних послуг, затверджена форма та порядок підписання якого розміщено у відкритому доступі на офіційному сайті ТОВ «Альф туристичний оператор» за відповідним посиланням. Між ТОВ «Альф туристичний оператор» та ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] відсутні будь-які договірні правовідносини, які б були урегульовані укладеним Агентським договором на реалізацію туристичних послуг, а тому останні не можуть діяти за/від імені або за дорученням товариства. Відповідно до положень Ліцензійних умов провадження туроператорської діяльності туроператор на своєму веб-сайті зобов`язаний розмістити у довільній формі інформацію, зокрема, про туристичних агентів, які провадять посередницьку діяльність з реалізації комплексу туристичних послуг, розробленого туроператором. Так, на офіційному сайті ТОВ «Альф туристичний оператор» за посиланням httpsiToniine.airua/ageiicies у відкритому доступі можливо перевірити чи укладався туроператором відповідний Агентський договір на реалізацію туристичних послуг з тим чи інших туристичним агентом. Результатом перевірки можна встановити відсутність укладених агентських договорів з ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] . Із наданих позивачкою доказів, а саме банківських квитанцій, вбачається, що позивачкою сплачено на користь ФОП [PERSON] грошові кошти в сумі 83\~337.3 грн. із призначенням платежів: рахунок-фактура № 060220-01 від 06 лютого 2020 року та рахунок-фактура № 140220-01 від 14 лютого 2020 року. Також, з наявних копій банківських квитанцій вбачається, що позивачкою здійснено переказ особистих коштів в загальній сумі 83 619 грн. на користь [PERSON] . При цьому, інформацію на які саме реквізити, ким саме є [PERSON] , за що та на підставі чого перераховано грошові кошти, вказані банківські квитанції не містять. Проте, позивачкою не надано належних і допустимих доказів та не доведено: факт здійснення замовлення туристичних послуг у ТОВ «Альф туристичний оператор»; наявність будь-яких укладених договорів між позивачкою та ТОВ «Альф туристичний оператор» щодо надання туристичних послуг або видачі останнім ваучера, який є формою письмового договору на туристичне обслуговування; наявність будь-яких укладених договорів між ФОП [PERSON] , ФОП [PERSON] та ТОВ «Альф туристичний оператор» та/або інших правочинів, якими б останній уповноважив відповідачок на вчинення правочинів від свого імені; факт перерахування грошових коштів від імені [PERSON] на користь ТОВ «Альф туристичний оператор» в оплату будь-яких туристичних послуг. Наявні у матеріалах справи докази не підтверджують вищенаведених обставин. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо заявленої позивачкою суми витрат на професійну правову допомогу. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц). За нормою ч. З ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). В своїй постанові у справі № 922/3812/19 Верховний Суд навів власні висновки, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат. Також в питанні надання доказів варта уваги позиція Верховного Суду у справі № 922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. З урахуванням вищевикладеного, позивачкою не надано доказів укладення з адвокатом договору про надання правової допомоги, яким визначено обсяг послуг, розмір гонорару, порядок його обчислення, підстави для зміни гонорару, порядок його сплати, повернення тощо. А тому відсутні належні докази на підтвердження узгодження вартості послуг представника позивачки в межах даної справи. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які сторона має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що вказаний відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-які інші домовленості і зобов`язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] , ТОВ «Альф туристичний оператор» і [PERSON] про захист прав споживача, стягнення коштів і витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, розірвання договору, стягнення коштів і витрат в такому вигляді не грунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed