Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

До Дзержинського районного суду м.Харкова звернувся [PERSON] з позовом до Харківської обласної прокуратури, Територіального управління Державного Бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава, Державної казначейської служби України в якому просить стягнути з державного бюджету України на його користь 1 000 000 000,00 грн., шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України у відшкодування моральної шкоди завданою бездіяльністю органів досудового розслідування. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ухваленням незаконного рішення про закриття кримінального провадження та неправомірної тривалої бездіяльності органів досудового розслідування, відповідачі спричинили йому моральні страждання та порушили його права як потерпілого. Так, позивач 03.06.2019 року звернувся до ТУ ДБР розташованого у м.Полтава із заявою про вчинення кримінальних злочинів, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.366, ч.3 ст.371 КК України старшим слідчим СУ ГУНП в Харківській області Д.І. Дроботовим, співробітником СБУ у Харківській області Горбуновим М.М., а також іншими службовими та уповноваженими особами. Відомості внесені до ЄРДР за №62019170000000839. У вказаній заяві вказує, що з метою штучного створення доказів при розслідуванні кримінального провадження №12017220000001587 слідчим СУ ГУНП в Харківський області Д.І.Дроботовим, співробітником СБУ у Харківській області Горбуновим М.М., а також іншими службовими та уповноваженими особами були внесені до офіційних документів неправдиві відомості та перевищення службових повноважень працівниками правоохоронного органу, що стало підставою незаконного затримання, тримання під вартою та кримінального переслідування позивача. Розслідування у кримінальному провадженні проводилось трьома слідчими ТУ ДБР, розташованого у м.Полтава. Так, перший слідчий Маслов Д.В., попри визнання позивача потерпілим та допитом позивача у якості потерпілого, не допускав його до участі у кримінальному провадженні у якості потерпілого. В подальшому з 04.02.2020 року дане кримінальне провадження було прийнято у провадження старшим слідчим Мироненко Д.І., однак останній був звільнений у лютому 2021 року, так і не виконавши задоволені клопотання позивача про допит свідків. 09.03.2021 року старшим групи слідчих було призначено старшого слідчого Лісничу О.М., та у зв`язку з тим, що строк досудового розслідування спливав 10.03.2021 року не провівши жодної слідчої дії винесено постанову про закриття кримінального провадження. Зазначає, що процесуальним керівником прокурором Басулою Л.О. не забезпечено організацію та звернення до слідчого судді з відповідним клопотанням про продовження строків досудового розслідування у кримінальному провадженні №62019170000000839. В подальшому, ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 18.05.2021 року постанова про закриття кримінального провадження від 10.03.2021 року була скасована, матеріали кримінального провадження №62019170000000839 направлені до Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м.Полтава для проведення подальшого розслідування. Надалі старший слідчий Ліснича О.М. звернулась до слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова з клопотанням про поновлення процесуального строку на подачу клопотання про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №62019170000000839, однак ухвалою слідчого судді від 01.09.2021 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено. За вказаних обставин старшим слідчим Лісничою О.М. прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі абз.2 п.10 ч.1 ст.284 КПК України. Таким чином, зазначає, що посадові особи Харківської обласної прокуратури та ТУ ДБР, розташованого у м.Полтава своїми діями та неналежним здійсненням контролю призвело до затягування проведення розслідування та закриття кримінального провадження. Як наслідок, вказує, йому було завдано значних моральних страждань, які полягали у порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності звернення до суду із заявами про усунення перешкод, як потерпілого від кримінального правопорушення, оскільки протягом тривалого часу був змушений витрачати свій час для звернення до суду за захистом своїх прав, втратив почуття безпеки, правову визначеність, віру у законність та справедливість влади. Тривалість кримінального провадження призвела до моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації, а також кримінального переслідування та триманням під вартою. На підставі викладеного, просить стягнути на його користь розмір моральної шкоди, який оцінює у 1 000 000 000,00 грн. Відповідач в особі Територіального управління ДБР надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в ході проведення досудового розслідування слідчим ТУ ДБР у м.Полтаві проведено в повній мірі низку процесуальних дій з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення. Представник відповідача наголосив на тому, що позов не містить жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про спричинення позивачу моральної шкоди. Крім того, зазначив, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані КПК України та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт звернення позивача із заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідача. Враховуючи вищевикладене, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та висунутими позивачем із власних міркувань, а також суб`єктивним ставленням до органів прокуратури та слідства. Відповідач в особі Державної казначейської служби України надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявності причинного зв`язку між завданою шкодою і протиправними діяннями відповідача. Крім того, зазначає, що в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Сам по собі факт, що ухвалами слідчих суддів задовольнялись скарги позивача не підтверджує заподіяння шкоди, а також не встановлює наявність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю на настанням шкоди. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач в особі Харківської обласної прокуратури надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в ході проведення досудового розслідування слідчим ТУ ДБР у м.Полтаві, під процесуальним керівництвом прокурора Харківської обласної прокуратури проведено в повній мірі низку процесуальних дій з метою встановлення істини та події кримінального правопорушення. Процесуальним керівником прокурором Басулою Л.О. неодноразово надавались вказівки слідчим ТУ ДБР, розташованого у м.Полтава щодо проведення слідчих (розшукових) дій, а також самостійно проводились слідчі дії та приймались процесуальні рішення. Так, 11.10.2019 року розглянуто заяву [PERSON] про визнання потерпілим, визнано [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні, та проведено допит останнього. Крім того, прокурором Басулою Л.О. 25.11.2019 року підготовлено клопотання про тимчасовий доступ до документів, які мають охоронювану законом таємницю, яке задоволено слідчим суддею Ленінського районного суду м.Харкова. Також зазначає, що [PERSON] є обвинуваченим у кримінальному провадженні №12017220000001587 від 09.12.2017 року за ч.1 ст.189, ч.1 ст.263 КК України, обвинувальний акт у якому перебуває на розгляді у Ленінському районному суді м.Харкова. Таким чином, вважає, що позивач шляхом подачі скарг та заяв на працівників, які проводили досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні намагається уникнути кримінальної відповідальності. Також зазначає, що звернення [PERSON] до слідчого судді зі скаргою на дії слідчого та прокурора, зокрема щодо скасування постанови про закриття кримінального провадження свідчать про реалізацію останнім права, передбаченого КПК України на оскарження процесуальних рішень слідчого, прокурора і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності Харківської обласної прокуратури. Сам факт скасування постанови ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій органу досудового розслідування та завдання моральної шкоди позивачу, не має наслідків цивільно-правового характеру, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалою слідчого судді. Вважає, що незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідачів рішеннями, які були ним оскарженні в передбаченому КПК України порядку, або зобов`язання слідчих вчинити певні дії не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування [PERSON] моральної шкоди. При цьому, звертає увагу, що ухвалами слідчих суддів не встановлено неправомірних або незаконних дій службових осіб прокуратури. Також не встановлений причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями органу прокуратури та заподіяною шкодою, а отже позовні вимоги позивача є необґрунтованими. Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій зазначає ті ж самі обставини, що і в позовній заяві. Додатково вказує, що звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, правовою підставою для відшкодування такої шкоди є саме бездіяльність органів досудового розслідування, очевидна надмірна тривалість та неефективність досудового розслідування кримінального провадження і як наслідок закриття досудового розслідування у наслідок службової недбалості, що призвело до глибоких душевних страждань та переживань. Відповідачем в особі Територіального управління ДБР, розташованого у м.Полтаві надано письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає, що доводи позивача, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, зводяться лише до незгоди останнього з проведеним досудовим розслідуванням, без надання відповідних належних доказів. Зазначив, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем врегульовані КПК України та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено можливості встановлення судом в порядку саме цивільного судочинства фактів протиправності дій чи бездіяльності працівників ТУ ДБР у м.Полтаві та прокуратури під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також визнання судом таких дій протиправними. Доводи позивача про завдання йому шкоди вважає абсолютно необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження порушення його особистих майнових прав, завдання шкоди його здоров`ю та душевних страждань. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.08.2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 16.09.2022 року задоволено клопотання позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням позивачем власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Ухвалою суду від 20.09.2022 року задоволено клопотання представника відповідача ТУ ДБР розташоване у м.Полтаві про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням представником власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Ухвалою суду від 16.11.2022 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Ткачова В.О. про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням представником власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Ухвалою суду від 16.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та її призначено до судового розгляду по суті. Також вказаною ухвалою витребувано від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №62019170000000839 від 10.09.2019 року. Ухвалою суду від 26.01.2023 року витребувано від Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №62019170000000839 від 10.09.2019 року у всіх томах. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив на позовну заяву. Уповноважений представник відповідача Територіального управління ДБР в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву та у письмових запереченнях на відповідь на відзив. Також представником відповідача на виконання ухвали суду про витребування доказів надано суду матеріали кримінального провадження №62019170000000839 від 10.09.2019 року для огляду. Уповноважений представник відповідача Харківської обласної прокуратури в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши вступне слово позивача та його представника, вступне слово представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження, оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлені наступні факти. 03 червня 2019 року позивач в порядку ст.214 КПК України звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.2 ст.366, ч.3 ст.371 КК України, однак відповідні відомості до ЄРДР не були внесені. Як на підставу звернення із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, [PERSON] посилається на те, що уповноваженими особами слідства під час виконання ними службових повноважень у кримінальному провадженні №12017220000001587 від 09.12.2017 року вчинені дії з метою фальсифікації доказів у кримінальному провадженні, в результаті чого у відношенні до позивача в рамках вказаного кримінального провадження було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, проведення обшуку в квартирі позивача та направлення обвинувального акту до суду. 26 липня 2019 року слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави постановив ухвалу, якою зобов`язав уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава внести відповідні відомості до ЄРДР, викладені в заяві від 03.06.2019 року. Вищевикладені відомості були внесені до ЄРДР 10.09.2019 року за №62019170000000839 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.365 КК України на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 26.07.2019 року. Постановою прокурора Прокуратури Харківської області Басули Л.О. про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 13.09.2019 року, наявної в матеріалах кримінального провадження, матеріали досудових розслідувань кримінальних правопорушень у кримінальних провадженнях №62019170000000839, №62019170000000840, №62019170000000841 об`єднано в одне провадження, яке зареєстровано в ЄРДР за №62019170000000839. 11.10.2019 року процесуальним керівником прокурором у кримінальному провадженні Басулою Л.О. розглянуто заяву [PERSON] від 09.10.2019 року про визнання його потерпілим та 22.11.2019 року прокурором допитано [PERSON] як потерпілого, про що свідчить протокол допиту потерпілого, наявний в матеріалах кримінального провадження. Крім того, з матеріалів кримінального провадження №62019170000000839 встановлено, що слідчими ТУ ДБР, розташованого у місті Полтава, а також прокурором Басулою Л.О. в ході здійснення досудового розслідування вказаного кримінального провадження проводилась низка процесуальних дій для встановлення істини та події кримінальних правопорушень, такі як допит свідків, звернення до суду із клопотаннями про тимчасовий доступ до речей і документів, призначення експертизи тощо, а також розглядались клопотання позивача, які фактично надходили до слідчого, за результатами яких [PERSON] надавались вмотивовані відповіді. 10.03.2021 року старшим слідчим Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві Лісничою О. винесено постанову про закриття кримінального провадження №62019170000000839 від 10.09.2019 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.3 ст.371, ч.2 ст.366 КК України у діях слідчого СУ ГУНП в Харківській області Дроботова Д.І., діях слідчого УСБУ в Харківській області Горбунова М.М. Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 18.05.2021 року задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову старшого слідчого Другого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві Лісничої О.М. від 10.03.2021 року про закриття кримінального провадження №62019170000000839. Матеріали кримінального провадження №62019170000000839 направлено до Другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві для проведення подальшого розслідування. В подальшому, як встановлено матеріалами справи, старший слідчий Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві Ліснича О.М. звернулась до Ленінського районного суду м.Харкова з клопотанням про подовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №62019170000000839 від 10.09.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.365, ч.3 ст.371, ч.2 ст.366 КК України. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 30.08.2021 року у задоволенні клопотання слідчого відмовлено, у зв`язку з чим старшим слідчим Другого слідчого відділу (із дислокацією у місті Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві Лісничою О.М. прийнято рішення про закриття кримінального провадження №62019170000000839 від 10.09.2019 року на підставі абз.14 п.10 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Статтями 12, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Як на підставу позовних вимог [PERSON] посилається на те, що внаслідок закриття кримінального провадження через неефективне проведення досудового розслідування були порушенні його права та інтереси як потерпілої особи, що виражається у неможливості встановлення істини у кримінальному провадженні №62019170000000839, що в свою чергу унеможливлює встановити незаконність дій уповноважених осіб слідчих органів щодо проведення обшуку в його житлі, триманням під вартою останнього та в результаті направленням обвинувального акту відносно [PERSON] в рамках кримінального провадження №12017220000001587 від 09.12.2017 до суду. Зазначає, що тривалість досудового розслідування призвела до глибоких моральних страждань, підриву репутації та порушенню нормальної щоденної діяльності, що є підставою для відшкодування моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі. Відповідно до ст.76 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України\~письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану саме органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме, у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнена у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю вини. Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.ст.1166, 1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправності дій заподіювача шкоди і його вина, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінку заподіювача шкоди, його вини та причинний зв`язок між протиправною дією та\~негативними наслідками. Таким чином, у спірних правовідносинах відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі, коли незаконними, винними діями органів, що здійснюють досудове розслідування чи прокуратури, завдано моральної шкоди громадянинові. Тобто, до спірних правовідносин не застосовується презумпції моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України\~моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала\~у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч.2 ст.23 ЦК України\~виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки, уповноваженими особами ТУ ДБР, розташованого у м.Полтава та Харківської обласної прокуратури не допущено. Крім того, суд зазначає, що [PERSON] є обвинуваченим у кримінальному провадженні №12017220000001587 від 09.12.2017 року за ч.1 ст.189, ч.1 ст.263 КК України, обвинувальний акт у якому перебуває на розгляді у Ленінському районному суді. При цьому розгляд справи не завершений, обставини вчинення кримінальних правопорушень [PERSON] наразі не встановлені обвинувальним вироком суду, так само як і відсутній виправдувальний вирок за реабілітуючих обставин відносно останнього. Згідно абз.2 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повинен з`ясувати,\~чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Правовідносини, що склалися між [PERSON] та ТУ ДБР врегульовані кримінальним процесуальним законодавством, не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Відповідні скарги [PERSON] , розглянуто слідчими суддями з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України. Таким чином, позивач поновив своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України. Реалізація [PERSON] свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт скасування вказаних постанов відповідача не свідчить про протиправність дій прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Також позивачем не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому рішеннями та бездіяльністю працівників Харківської обласної прокуратури та ТУ ДБР моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст.23 ЦК України\~полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого та прокурора прокуратури під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативним наслідками для позивача. Відповідно до ст.1174 ЦК України, на яку посилається позивач, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Оскільки згідно Конституції України\~органи прокуратури не є органами державної влади або місцевого самоврядування, та у спірних правовідносинах посадові особи прокуратури Харківської області, з огляду на положення КПК України, виконують не владні управлінські функції, а процесуальні функції, то ст.1174 ЦК України\~не підлягає застосуванню. Зокрема, ст.1174 ЦК України передбачає спеціальні підстави та умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди в позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності в цивільно - правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їхніх дій. До суб`єктів відповідальності за цією нормою належать створені відповідно до Конституції України, правових актів Верховної Ради України, Президента, Кабінету Міністрів України, органи, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, а також органи місцевого самоврядування, створені на підставі Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~, їх виконавчі органи та посадові або службові особи вказані державних органів. Сферою застосування вказаної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній або юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією\~і законодавством України. Водночас слідчі органи прокуратури, що проводять досудове слідство та приймають відповідно до вимог КПК України\~певні процесуальні рішення, виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність, а отже до таких суб`єктів, зазначених у ст.1174 ЦК України, не належать. Органи прокуратури взагалі не є органами державної влади або органами місцевого самоврядування у розумінні ст.1174 ЦК України, а мають особливий статус, здійснюючи як зазначено у ст.131-1 Конституції України та Законі України «Про прокуратуру»\~\~функції у сфері правосуддя. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у рішенні від 16.04.2008у справі №6-4969св08. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч.1, 2, 8 статті 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю. Будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов`язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилається, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди. Враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі вищевикладеного, ст.ст.23, 1174, 1176 ЦК України,

Outcome: dismissed