Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивачу на праві власності належить частка житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Співвласником даного будинку є [PERSON] , якій належить частка. У будинку зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які з січня 2010 року у ньому не проживають, ніякої участі у його утриманні не приймають, належних їм особистих речей та/або речей повсякденного використання у будинку не має. Усі витрати по обслуговуванню та утриманню будинку здійснює лише позивач та [PERSON] , хоча плата за послуги нараховується на усіх зареєстрованих у даному приміщенні осіб, що в свою чергу, ставить позивача і третю особу в досить невигідне становище. Також позивач не має можливості оформити субсидію, водночас його дохід є незначним, а розмір комунальних витрат є досить великим, що ставить позивача в скрутне матеріальне становище. Вищезазначене й стало підставою для звернення позивача до суду із вимогою про визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.10.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача залучено [PERSON] , та запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 25.10.2022 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, які неодноразово направлялись відповідачам за адресою їх місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку із чим, судом неодноразово було повідомлено відповідачів про розгляд справи також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. (а.с. 36-43, 45-46, 49-52, 54-60) На підтвердження виконання вимог ухвали суду від 25.10.2022\~ в частині направлення третій особі копії позовної заяви із доданими до неї документами, позивачем було надано суду накладну № 2105023900142 про відправлення поштового відправлення 28.10.2022. (а.с. 32-33) Отже, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачі та третя особа була належним чином повідомлені про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою суду від 25.10.2022, від відповідачів відзив на позов, а також від третьої особи письмові пояснення на позов, не надійшли. Будь-які докази по справі, крім тих, що надані позивачем разом із позовом, чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.09.2021, [PERSON] належить на праві спільної часткової власності частка будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 14.09.2021 приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чудською О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 3115. При цьому, частка, яка належить [PERSON] , складається з визначених приміщень в будинку, житловою площею 66, 0 м2 і загальною 90, 8 м2. (а.с. 5-7) Згідно із довідками про реєстрацію місця проживання осіб № 49938 і № 49937, виданих Департаментом адміністративних послуг 21.10.2022, [PERSON] з 23.01.1999 та [PERSON] з 29.11.1979 зареєстровані в будинку [ADDRESS] . Інформація щодо [PERSON] в реєстрі територіальної громади м. Вінниці відсутня. (а.с. 22, 24-25) Водночас, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Вінницькій області, [PERSON] з 07.04.2017 зареєстрований у будинку [ADDRESS] . (а.с. 34) Як вбачається з договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого 14.09.2021 приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області Чудською О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 3115, придбана позивачем у власність нерухомість належала на праві власності колишній дружині [PERSON] [PERSON] . При цьому, продавцем було повідомлено покупцю про відсутність прав третіх осіб, зокрема, на право користування зазначеною в договорі часткою житлового будинку (п. 16 договору). Згідно з актом № 112, складеним 07.02.2022 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і посвідченим головою КМ «Слов`янка» О. Гандзій, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] з січня 2010 року. (а.с. 8) Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст.\~83\~ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 25.10.2022 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 ЦК України). Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні, відповідно до ст. 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю ? це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно ст. 391 ЦК України. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким способом, яким власник вважає прийнятним, і у будь-який час. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем [PERSON] , оскільки дана особа не зареєстрована з 07.04.2017 і не проживає у будинку [ADDRESS] . Водночас, судом встановлено, що позивач та відповідачі, які наразі зареєстровані за вищевказаною адресою - [PERSON] та [PERSON] , не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, не є і не були членами однієї сім`ї. Відповідачі, як вбачається з матеріалів справи, були зареєстровані в будинку за згодою колишнього власника як члени її сім`ї ( [PERSON] - колишній чоловік [PERSON] , [PERSON] мати [PERSON] ). Суд вважає, що не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника квартири (будинку), у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Судом прийнято до уваги, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 2 і ч. 3 ст. 13 ЦК України). Судом встановлено, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку з січня місяця 2010 року без поважних причин. Доказів того, що в даному житловому приміщенні наявні їх особисті речі, матеріали справи не містять. Судом не встановлено наявність будь-яких домовленостей між позивачем та відповідачами щодо збереження за ними права користування частиною будинку позивача у разі їх відсутності. Тому суд вважає, що з боку відповідачів - [PERSON] та [PERSON] вбачається недобросовісність дій та їх спрямування на перешкоджання позивачеві володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користування чужим майном (житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. З огляду на сутність установлених правовідносин, на ці правовідносини не поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.\~ Суд прийшов до висновку, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] створюють перешкоди позивачу в користуванні, володінні та розпорядженні його майном на власний розсуд, тобто повно і незаперечно здійснювати свої права користування і розпорядження майном, що є неприпустимим, згідно чинного законодавства України. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . В даному випадку, таке втручання є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладає надмірний тягар на відповідачів. Вимоги в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищевказаним будинком, задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними й допустимими доказами, враховуючи викладене вище. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд прийшов до наступного висновку. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 2\~977, 20 гривень, що підтверджується квитанцією від 07.10.2022. (а.с. 3) Однак, судом встановлено переплату судового збору позивачем, виходячи з наступного. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розмір ставок судового збору. Так, за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, ставка судового збору становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (992, 40 гривень). Отже, враховуючи вищевикладене, судовий збір сплачено позивачем в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Згідно із п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається в розмірі\~переплаченої суми за\~клопотанням особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду,\~зокрема,\~в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Тому, судовий збір в розмірі 1\~984, 80 гривень може бути повернутий позивачу за його клопотанням за ухвалою суду на підставі\~п.\~1\~ч.\~1\~та ч.\~2\~ст.\~7\~Закону України\~«Про судовий\~збір» в\~порядку,\~передбаченому ч.\~1\~ст.\~7\~цього Закону. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог та положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 661, 60 гривень, по 330, 80 гривень з кожного, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору в сумі 330, 80 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи наведене,

Outcome: partial