Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом [PERSON] та просить стягнути із відповідача три відсотка річних за невиконання зобов`язання, яке виникло на підставі укладеного між сторонами договору процентної позики № 06.06.06 Н від 05.06.2006 р., за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та 10 000 євро. В обґрунтування позову зазначено, що 28.02.2017 р. позивач звернулась до відповідача із позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики № 06.06.06 Н від 05.06.2006 р. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2017 р. у справі № 752/4422/17 позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі та постановою Апеляційного суду міста Києва рішення суду першої інстанції залишено без змін. Однак, за результатом перегляду рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26.09.2017 р. у справі № 752/4422/17 Верховним судом рішення першої інстанції було скасовано та до спірних правовідносин був застосований строк позовної давності, що викладено в постанові Верховного суду від 03.10.2018 р. справа № 752/4422/17. Вказане, за твердженням позивача, не припиняє зобов`язання сторін, яке виникло на підставі договору позики № 06.06.06 Н від 05.06.2006 р., а тому позивач надає розрахунок заборгованості, за яким борг складає 11540 євро та період розрахунку 3% річних з 01.09.2019 р. по 31.08.2022 р., тобто за останні три роки до подання даної позовної заяви, складає - 1038,6 євро. За наявності даних обставин, позивач просить стягнути з [PERSON] на її користь за період з 01.09.2019 по 31.08.2022 три процента річних від суми заборгованості в розмірі 1 038,60 евро. 22.09.2022р. ухвалою судді за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін в судове засідання. 17.10.2022р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, яким представник відповідача заперечує проти заявлених позовних вимог, зазначаючи про те, що останні безпідставні з огляду на наступне. З урахуванням того, що постановою Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №752/4422/17 в задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором процентної позики №06.06.06 Н від 05.06.2006 року відмовлено з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, в цій справі також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми заборгованості, які передбачені статтею 625 ЦК України, так як такі вимоги є похідними вимогами про стягнення основної суми боргу за одним і тим же борговим зобов`язанням, по якому строк позовної давності сплинув 27 вересня 2011 року. Крім того, представник відповідача долучив до відзиву заяву про застосування строку позовної давності. 24.10.2022 р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, якою представник позивача звертає увагу суд на те, що обчислення перебігу строку позовної давності у спорах про стягнення 3% річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно якої внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, що фактично є способом стимулювання боржника до виконання своїх зобов`язань в добровільному порядку. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, 05 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір процентної позики № 06.06.06 Н, за умовами якого позивач передає відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 доларів США та 10 000 євро, а відповідач зобов`язувався сплачувати проценти в розмірі 3% щомісяця від суми позики (або її частини, з урахуванням п. 2.3 договору) до дня фактичного повернення позики. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 05 червня 2006 року в розмірі 416 793 грн та судовий збір у розмірі 4 167,94 грн. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника [PERSON] - [PERSON] відхилено, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 03.10.2018 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 листопада 2017 року скасувано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено. Верховний Суд дійшов висновку про те, що позивач пропустила трирічну позовну давність у частині вимог про стягнення заборгованості в межах строку повернення позики. У межах судового розгляду даної справи позивач просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 01.09.2019 р. по 31.08.2022 р. в розмірі 1 038,60 евро, нарахованих на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, за несвоєчасне виконання зобов`язань за Договором процентної позики. Беручи до уваги вищевказані обставини справи, суд виходить з того, що правові наслідки порушення грошового зобов`язання визначені статтею 625 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зазначив, що конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. У межах розгляду даної справи, судом встановлено, що позовна давність щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором процентної позики № 06.06.06 Н сплила, що констатовано постановою Верховного суду від 03.10.2018 р. За правилами статей 256-258 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 266 Цивільного кодексу України). Разом з тим, за змістом статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 Цивільного кодексу України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Тобто, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17, від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс164 постанови Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 766/10193/16-ц (провадження № 61-25604св18 від 03 березня 2021 року у справі № 335/9695/19 (провадження № 61-90св21)), а трансформується в натуральне. Натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Таким чином, у зв`язку із тим, що позовна давність щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором позики сплила, правовідносини між [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням приписів статті 509, 267 Цивільного кодексу України, трансформувалися у натуральне зобов`язання, за яким кредитор з урахуванням особливостей конструкції статті 625 Цивільного кодексу України не має права на нарахування трьох процентів річних, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 5 серпня 2022 року у справі №757/63074/19-ц (провадження № 61-17638св21). Крім того слід зазначити, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позивачем вимог. Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц. Отже, оскільки, судом не встановлено порушення прав позивача та підстав для задоволення позову, то в позові слід відмовити через його необгрунтованість. Щодо розподілу судових витрат між сторонами. Оскільки в задоволенні позову [PERSON] відмовлено, то все понесені судові витрати останньої в порядку п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача. Крім того, представником відповідача в поданому відзиві на позовну заяву наведено попередній орієнтований перелік судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. З матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу відповідача надавала адвокат Нагребецька Юлія Едуардівна на підставі договору про надання правової допомоги № 06/10-1 від 06.10.2022 року; додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 06/10-1 від 06.10.2022 року, в яких передбачено, що вартість наданих адвокатом послуг становить 10 000 грн. На підтвердження повноважень адвоката Нагребецької Ю.Е. до матеріалів справи долучено ордер на надання правничої (правової) допомоги та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Відповідно, до п. 4 Додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 06/10-1 від 06.10.2022 р. порядок здійснення клієнтом оплати гонорару (винагороди ) на користь адвоката, що визначено п. 2 даної додаткової угоди, здійснюєтья в наступному порядку: не пізніше 9 жовтня 2022 року клієнт сплачує адвокату попередню оплату у розмірі 100 %, що становить 10000 грн. Пунктом 6 встановлено, що плата узгодженої сторонами суми гонорару (послуг) здійснюється клієнтом в безготівковому порядку шляхом перерахування відповідної суми (грошових коштів) на банківський розрахунок адвоката, реквізити якого зазначається у відповідному рахунку на оплату гонорару. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що відповідачем зроблено не було. Разом з тим, фіксація розміру гонорару відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 20 січня 2021 року по справі № 357/11023/18 (провадження № 61-18258св19), у якій зазначено, що «… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності». У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 судом також зроблено висновок про те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Тобто за аналізом умов договору про надання правової допомоги сторони дійшли згоди про порядок сплати гонорару адвокату в розмірі 10000 грн. у строк до 09.10.2022 р. на розрахунковий рахунок адвоката, однак доказів на виконання даних умов договору суду на дослідження надано не було. Дійсно, чинне законодавство передбачає можливість стягнення судових витрат, які були фактично понесені стороною, або будуть сплачені стороною в майбутньому (наприклад за гонорар за позитивний результат розгляду справи), однак, на переконання суду, дана умова має бути встановлена в договорі про надання правової допомоги. Оскільки сторони, обумовили порядок сплати гонорару в розмірі 10000 грн., який мав бути сплачений до 09.10.2022 р. та при цьому представник відповідача не надала розрахунковий документ про сплату наданих послуг, то підстави для стягнення з позивача зазначеної суми відсутні.

Outcome: dismissed