Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

25 серпня 2022 року АТ «Смілянський машинобудівний завод» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новікова І.М. про визнання недійсним договору дарування від 15 січня 2020 року та скасування реєстраційних дій, у якому просить визнати недійсним договір дарування, серії та номер: 101, виданий 15 січня 2020 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М., укладений між обдарованою - [PERSON] та дарувальником - [PERSON] , на підставі якого відчужено нерухоме майно приміщення першого поверху №1-30 площею 1,4 кв.м., №1-3 площею 2,2 кв.м., №1-32 площею 5,0 кв.м., 1-33 площею 60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а також скасувати реєстраційний запис 50664164 внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. про реєстрацію за [PERSON] права власності на нерухоме майно: вказаного приміщення першого поверху №1-30 площею 1,4 кв.м., №1-3 площею 2,2 кв.м., №1-32 площею 5,0 кв.м., 1-33 площею 60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що АТ «Смілянський машинобудівний завод» створено за наказом Фонду державного майна України від 26 вересня 1994 року № 58-АТ в процесі приватизації, шляхом перетворення державного підприємства в акціонерне товариство. В процесі створення акціонерного товариства «Смілянський машинобудівний завод» Фондом державного майна України було передано до його статутного фонду (капіталу) активи державного підприємства, окрім інших об`єктів у складі цілісного майнового комплексу, акціонерне товариство отримало у власність адміністративну будівлю за адресою: [ADDRESS] . В подальшому право власності на частину вказаної нежитлової будівлі набув [PERSON] , який його придбав у АТ «Смілянський машинобудівний завод» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1274. Предметом продажу за вказаним договором купівлі-продажу від 02 березня 2006 року була частина нежитлової будівлі - приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У пункті 1 вказаного договору передбачено, що відчужується частина вказаної вище нежитлової будівлі, що складається із приміщень №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м. Представник позивача вказує, що у 2021 році позивачу стало відомо про те, що 15 січня 2020 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50664164. Підставою набуття [PERSON] прав на нерухоме майно є договір дарування, серії та номер: 101, виданий 15 січня 2020 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. Позивач - АТ «Смілянський машинобудівний завод» вважає, що [PERSON] набуто та зареєстровано за нею право особистої приватної власності на вище перелічені приміщення першого поверху за адресою: [ADDRESS] , з порушенням законодавства, що є підставою для визнання недійсним договору дарування та скасування реєстраційного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставами для визнання недійсним договору дарування позивачем визначено те, що: - предмет договору дарування - частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , на час його посвідчення нотаріусом, перебував під арештом згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року, що був скасований слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва лише 30 липня 2021 року; - договір дарування був посвідчений без попереднього поділу в натурі об`єкта дарування або ж проведення процедури його виділу власником. Так, позивач вказує, що об`єкт нерухомого майна - будинок під [ADDRESS] , з 10 березня 2017 року по 30 липня 2021 року був обтяжений арештом, а саме 10 березня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 12016100100015392 внесеному до ЄРДР 02 грудня 2016 року, на нерухоме майно, яке є власністю АТ «Смілянський машинобудівний завод», ідентифікаційний код юридичної особи за ЄДРПОУ 14313725 було накладено арешт. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року у кримінальному провадженні № 12016100100015392 арешт накладений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року був скасований. Позивач вважає, що наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно, яке є власністю АТ «Смілянський машинобудівний завод» та розташовано по [ADDRESS] було підставою для відмови в державній реєстрації прав, в зв`язку з цим, вважає реєстраційні дії вчинені приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М., як реєстратором щодо внесення відомостей про реєстрацію права власності за [PERSON] такими, що вчинені з порушенням приписів п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» та є незаконними. Окрім того, зауважує, що АТ «Смілянський машинобудівний завод» як співвласник майна, не здійснював будь-яких дій, щодо виділення в адмінбудівлі приміщення, як окремого об`єкту із спільної власності. Між Відповідачем - 2, [PERSON] та Позивачем, АТ «Смілянський машинобудівний завод» не здійснювався поділ чи виділ приміщення в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] , відокремленого об`єкту нерухомості, а саме: приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. Також, не відбувалося виділення приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м в натурі в адміністративній будівлі за вищевказаною адресою. В той же час, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме розмір частки [PERSON] на приміщення становить 1, тобто за нею зареєстровано право на нерухоме майно за видом, як особиста приватна власність, а не спільна часткова власність, що на думку позивача не відповідає дійсності. Позивач вважає, що у Відповідача - 1, [PERSON] не могло виникнути право особистої приватної власності на об`єкти нерухомості в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] . Зазначене твердження, на думку позивача, підтверджується в тому числі й тим, що органом місцевого самоврядування не здійснювалось присвоєння адреси будь-якій відокремленій частині приміщень, в адміністративній будівлі АТ «Смілянський машинобудівний завод» за адресою: [ADDRESS] . 12 вересня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у вказаній цивільній справі, вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 04 жовтня 2022 року. Відповідачам роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву, позивачу - для надання відповіді на відзив. 03 жовтня 2022 року до суду надійшла заява [PERSON] про вступ у справу як третьої особи на стороні відповідача [PERSON] , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 04 жовтня 2022 року від представника позивача надійшло клопотання про залучення співвідповідача, в якій остання просила залучити до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] ; заява про збільшення позовних вимог та клопотання про витребування у приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу - Новікова І.М. додаткових доказів по справі. У підготовчому засіданні 04 жовтня 2022 року першочергово було розглянуто клопотання про залучення в якості співвідповідача [PERSON] та заяву [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи на стороні відповідача [PERSON] , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 04 жовтня 2022 року було залучено в якості співвідповідача у даній справі [PERSON] та, відповідно, заяву [PERSON] про вступ у справу в якості третьої особи - залишено без розгляду, а також встановлено строк співвідповідачу для подання відзиву. В зв`язку з цим підготовче засідання було відкладено до 26 жовтня 2022 року. Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, до початку підготовчого судового засідання 04 вересня 2022 року відповідач - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М., подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Узагальнені доводи та заперечення наведені у відзиві відповідача - приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М. зводяться до наступного. Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М. у відзиві вказує, що під час посвідчення ним 15 січня 2020 року договору дарування частини приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , ним, у відповідності до положень ст.46-1 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року № 3425- XII, здійснено перевірку по Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів, як до суб`єкта так і по об`єкту нерухомого майна. За результатами перевірки в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження встановлено, що будь-які відомості про заборону на майно належне [PERSON] , яке останній дарував [PERSON] станом на 15 січня 2020 року, були відсутні. Також в Єдиному державному реєстрі заборон були відсутні відомості щодо [PERSON] , якими заборонялося йому вчиняти правочини. Таким чином, на час нотаріального посвідчення 15 січня 2020 року договору дарування частини приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , у нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним, як нотаріусом дотримано усіх вимог чинного законодавства щодо перевірки заборон відчуження нерухомого майна. Посилання позивача на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року вважає помилковим, оскільки, як вбачається із резолютивної частини ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року про скасування арешту, що у копії додана до позову, згідно цього судового рішення було накладено арешт на нерухоме майно, що належить АТ «Смілянський машинобудівний завод», а не [PERSON] - дарувальнику за спірним договором. Щодо підстави для визнання недійсним договору дарування як того, що цей правочин був посвідчений без попереднього поділу в натурі об`єкта дарування або ж проведення процедури виділу власником, приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М. пояснив наступне. Так, частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м, що розташована по [ADDRESS] , належала дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажі частини нежитлової будівлі, що посвідчений був приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. 02 березня 2006 року. У пункті 1 вказаного договору передбачено, що відчужується частина вказаної вище нежитлової будівлі, що складається із приміщень №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2,2кв.м, №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м. Таким чином, оскільки на момент посвідчення договору дарування його предмет був чітко визначений зазначенням як номерів приміщень, так і їх площ, то попередньо вчиняти поділ чи виділ частини нежитлового приміщення потреби не було. Тобто, предмет договору дарування був окремим об`єктом права власності дарувальника [PERSON] і не потребував його поділу, або виділу. Тому посилання позивача на недотримання положень ст. 356, 368 ЦК України приватний нотаріус Новіков І.М. вважає помилковим і таким, що спростовується матеріалами позовної заяви. З огляду на викладене приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М. вважає, що посвідчений ним договір дарування від 15 січня 2020 року повністю відповідає вимогам чинного законодавства, а тому просив позовні вимоги АТ «Смілянський машинобудівний завод залишити без задоволення та розгляд справи провести у його відсутність, врахувавши заперечення проти позову, що викладені у мотивувальній частині відзиву. 06 жовтня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, справу просив вирішити на розсуд суду. 12 жовтня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого остання просила відмовити у задоволенні позову. Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач [PERSON] у відзиві вказує, що предметом позовної заяви АТ «Смілянський машинобудівний завод» від 16 серпня 2022 року є договір дарування від 15 січня 2020 року (далі - Договір дарування), укладений між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Новіковим І.М., а також реєстрація цього правочину у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Підставою для визнання недійсним договору дарування позивачем визначено те, що нерухоме майно, яке є предметом вказаного договору дарування, а саме частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , на час його посвідчення нотаріусом, перебувало під арештом згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року, що був скасований слідчим суддею того ж районного суду лише 30 липня 2021 року. Іншою підставою для визнання недійсним договору дарування позивачем визначено те, що вказаний договір дарування був посвідчений без попереднього поділу в натурі об`єкта дарування або ж проведення процедури його виділу власником. Щодо першої підстави позову АТ «Смілянський машинобудівний завод», що викладена у позовній заяві від 16 серпня 2022 року відповідач [PERSON] вказує, що приватним нотаріусом ЧРНО Новіковим І.М. у відзиві від 03 жовтня 2022 року детально зазначена правомірність посвідчення ним договору дарування з призми положень Закону України «Про нотаріат», а також відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованих 15 січня 2020 року як щодо суб`єкта, так і щодо об`єкта нерухомого майна. Відтак вказані доводи позивача повністю спростовуються доданими до відзиву приватного нотаріуса ЧРНО Новікова І.М. документами. Відповідач [PERSON] зауважила, що до позовної заяви стороною позивача не додано ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року про накладення арешту на нерухоме майно у межах кримінального провадження №12016100100015392, хоча це процесуальний обов`язок цього учасника справи, якщо він посилається на цей доказ як на підставу своїх позовних вимог. Зауважила, що в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року, постановленої у справі №761/26961/21, наведено перелік нерухомого майна, належного ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», на яке було накладено арешт ухвалою слідчого судді від 10 березня 2017 року та на яке арешт скасовано 30 липня 2021 року, а саме: 1) частина нежитлової будівлі приміщень модельного цеху площею 389,7 кв.м., приміщення деревообробного цеху площею 645,3 кв.м., що розміщені за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 16869147; 2) нежитлова будівля ремонтно-механічного цеху площею 1731,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 18624651; 3) комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 37740987; 4) комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 37740431. Водночас з витягу із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, долученої стороною позивача до позовної заяви вбачається, що предмет спірного Договору дарування належний [PERSON] зареєстрований за №13960574, що свідчить про те, що частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі загальною площею 68,9 кв.м., розташована по [ADDRESS] , станом на 15 січня 2020 року, за номером об`єкту нерухомості не була обтяжена арештом на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року. Зауважила також, що згідно мотивувальної частини ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року про скасування арешту вбачається, що арешт згідно ухвали слідчого судді цього ж суду від 10 березня 2017 року був накладений на нерухоме майно, що належало саме позивачу - ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», а не відповідачу [PERSON] , який є дарувальником у спірному договорі дарування. Окрім того, оскільки станом на день укладення договору дарування, предмет дарування уже майже як 14 років належав [PERSON] , то судове рішення слідчого судді від 10 березня 2017 року обґрунтовано не могло стосуватись нерухомого майна, що належало дарувальнику [PERSON] , зокрема, і предмету спірного Договору дарування. Відповідач [PERSON] вважає безпідставними доводи представника позивача стосовно того, що спірний правочин був посвідчений без попереднього поділу в натурі об`єкта дарування або ж проведення процедури його виділу власником, з огляду на те, що частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , належала дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажі частини нежитлової будівлі, що був посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. 02 березня 2006 року, при цьому у пункті 1 вказаного договору передбачено, що відчужується частина вказаної вище нежитлової будівлі, що складається із приміщень №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м. Відтак, предмет договору дарування, на переконання відповідача [PERSON] , є об`єктом цивільного права, оскільки є нерухомим майном, що зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому він є самостійним об`єктом цивільного права, не виключений із цивільного обороту, відтак дарувальник [PERSON] мав право розпорядитися ним шляхом укладення означеного правочину. Окрім того, зауважує, що предмет спірного договору дарування чітко визначений шляхом перелічення конкретних нежитлових приміщень, що даруються [PERSON] [PERSON] , а саме: приміщення №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м. Ці нежитлові приміщення були виділені ще у 2006 році, коли ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» здійснив відчуження, шляхом укладення договору купівлі-продажі від 02 березня 2006 року, саме означених нежитлових приміщень [PERSON] , який 15 січня 2020 року подарував саме ці приміщення [PERSON] . При цьому зауважила, що договір купівлі-продажі означених нежитлових приміщень від 02 березня 2006 року є чинним і у встановленому законом порядку ані недійсним, ані нікчемним не визнаний. З огляду на викладене необґрунтованою є і означена підстава для визнання недійсним договору дарування, на яку посилається сторона позивача. Водночас вказує, що предмет спірного договору дарування можливо ідентифікувати як окремий об`єкт цивільного права навіть без присвоєння йому нової окремої адреси, адже він має, зокрема, адресу, чітку площу, нумерацію приміщень, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що і було зроблено нотаріусом під час посвідчення відповідного правочину, тому вважає безпідставним посилання сторони позивача на лист Управління архітектури, регулювання забудови та земельних відносин міста виконкому Смілянської міської ради від 18 лютого 2022 року щодо відсутності присвоєння нової адреси частині приміщень за адресою: [ADDRESS] . Зауважила, що присвоєння чи не присвоєння окремої нової адреси певному об`єкту нерухомості, якщо останньому уже присвоєно відповідну адресу, не впливає на одну із тріад права власності - право розпоряджатися, адже такого обмеження права власності чинним законодавством України не передбачено. Окрім того, відповідач [PERSON] вважає, що залучення як приватного нотаріуса ЧРНО Новікова І.М., так і її до розгляду цієї цивільної справи як відповідачів є помилковим, оскільки у справі №703/2436/22, сторонами оспорюваного договору дарування є [PERSON] та [PERSON] . Відтак приватний нотаріус ЧРНО Новіков І.М. є неналежним відповідачем за позовними вимогами АТ «Смілянський машинобудівний завод» про визнання недійсним оспорюваного договору дарування. Тому позовні вимоги АТ «Смілянський машинобудівний завод» до приватного нотаріуса ЧРНО Новікова І.М. підлягають залишенню без задоволення. Із вказаних підстав позовні вимоги АТ «Смілянський машинобудівний завод» до [PERSON] , на думку останньої, також підлягають залишенню без задоволення, оскільки вона не є стороною договору дарування від 15 січня 2020 року, а заява про збільшення позовних вимог судом прийнята до розгляду не була. Посилаючись на вказані обставини, відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги АТ «Смілянський машинобудівний завод» необґрунтованими та невмотивованими, відтак просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі та вирішити питання про стягнення з позивача на її користь судових витрат за надання правничої допомоги. 20 жовтня 2022 року від представника позивача адвоката Беніцької В.І. надійшла відповідь на відзив приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Новікова І.М., відповідно до якої представник позивача не погоджується із доводами викладеними відповідачем - приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Новіковим І.М. Так, на думку представника позивача наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно - будинок під [ADDRESS] , яке є власністю ПAT «Смілянський машинобудівний завод», ідентифікаційний код юридичної особи за ЄДРРОУ 14313725, а саме накладення арешту відповідно до ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016100100015392 від 02 грудня 2016 року - було підставою для відмови в державній реєстрації прав, відповідно до положень п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Однак всупереч того, що майно було обтяжене 15 січня 2020 року за відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на приміщення першого поверху №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м. за вищевказаною адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення про державку реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50664164. Відтак, вважає, що оспорюваний договір укладено з порушенням статей 356 та 368 Цивільного кодексу України, статей 3-4 п.6 ч.1 ст.24, п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень», тому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Правом на надання відповіді на відзив на позовну заяву відповідача [PERSON] позивач не скористався. Ухвалою суду від 24 листопада 2022 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Відмовлено у прийняті заяви представника позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог та витребувано у приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Новікова І.М. належним чином засвідчені копії документів, а саме: договір дарування, серії та номер 101, виданий ним 15 січня 2020 року; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна - приміщення першого поверху № 1-30 пл. 1,4 кв.м., № 1-3 пл. 2,2 кв. м., № 1-32 пл. 5,0 кв.м., 1-33 пл. 60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; заяви, подані приватному нотаріусу Черкаського районного нотаріального округу Новікову І.М. про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно; реєстраційну справу у паперовій формі на вказане нерухоме майно. 08 грудня 2022 року на виконання ухвали судді про витребування доказів від 24 листопада 2022 року приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Новіковим І.М. надіслано витребувані судом письмові докази. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Беніцька В.І. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того, зауважила, що згідно договору купівлі-продажу частини нежитлової будівлі, укладеного 02 березня 2006 року між покупцем [PERSON] та продавцем ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» та згідно відомостей про зареєстроване право власності з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] придбав частину приміщення площею 68,9 кв.м. від адміністративної будівлі ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» площею 4032,2 кв.м. без припинення сторонами правочину права спільної сумісної власності на об`єкт нерухомого майна - загальною площею 4032.2 кв.м., виділення часток між сторонами в натурі шляхом поділу чи виділу не здійснювалось як під час укладення вказаного правочину так і в подальшому - до часу відчуження вказаної частини нежитлового приміщення [PERSON] на користь [PERSON] шляхом укладення спірного договору дарування від 15 січня 2020 року. Окрім того представник позивача - адвокат Беніцька В.І. вказала, що всупереч вимог встановлених Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 18.06.2007 року №55, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.07.2007 за №774/14041, органом місцевого самоврядування не здійснювалось присвоєння адреси будь-якій відокремленій частині приміщень в адміністративній будівлі за адресою: [ADDRESS] , що належить позивачу. Зауважила також, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухомо майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ні за [PERSON] , ні за [PERSON] не зареєстровано будь-яке інше речове право на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Зазначене, на думку представника позивача, свідчить про відсутність факту поділу або виділу об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі під літ. «А» за вищевказаною адресою та підтверджує відсутність факту поділу земельної ділянки, на якому розміщений об`єкт нерухомого майна, що є обов`язковою умовою для припинення права спільної сумісної власності на об`єкт - нежитлову будівлю з виникненням самостійного об`єкту нерухомого майна в результаті поділу або виділу. Вказала також, що вбудоване приміщення, яким є спірний об`єкт нерухомості взагалі не може бути предметом окремої інвентаризації, а складені документи технічної інвентаризації на громадський будинок не відповідають змісту права власності, яке виникало у [PERSON] та в подальшому передавалось в дар [PERSON] . Враховуючи викладене, представник позивача вважає, що оспорюваний правочин (договір дарування від 15 січня 2020 року) укладений в період дії арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року на адміністративну будівлю, у складі якої в тому числі було не виділене приміщення і не було припинено право спільної сумісної власності [PERSON] та AT «СМІЛАМАШ». На підставі наведеного, представник позивача просила задовольнити позов у повному обсязі та визнати недійсним договір дарування серії та номер: 101, виданий 15 січня 2020 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М., укладений між обдарованою - [PERSON] та дарувальником - [PERSON] , на підставі якого відчужено нерухоме майно приміщення першого поверху №1-30 площею 1,4 кв.м., №1-3 площею 2,2 кв.м., №1-32 площею 5,0 кв.м., 1-33 площею 60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , а також скасувати реєстраційний запис 50664164 внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно за [PERSON] . Відповідач 1 - [PERSON] , в судові засідання жодного разу не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про день та час розгляду справи щоразу була повідомлена вчасно та належним чином. 06 жовтня 2022 року від відповідача 2 - [PERSON] , надійшла заява про розгляд справи без його участі, справу просив вирішити на розсуд суду. Відповідач 3 - приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Новіков І.М., у поданому до суду відзиві просив позовні вимоги АТ «Смілянський машинобудівний завод залишити без задоволення та розгляд справи провести у відсутність приватного нотаріуса Черкаського РНО Новікова І.М., врахувавши заперечення проти позову, що викладені у мотивувальній частині відзиву. Відповідач 4 - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, однак її представник - адвокат Петренко О.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та окрім того, заперечуючи проти правомірності заявлених позивачем вимог, представник відповідача [PERSON] - адвокат Петренко О.В. зауважив, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту права, оскільки позивач не вказав у позові, які його права та/або законні інтереси оспорюються або не визнаються судом, сторона позивача не вказує, яке конкретно її право порушено внаслідок укладення спірного Договору дарування, стороною якого позивач не був. Оскільки позивачем не вказано яке конкретно право його порушено внаслідок укладення оспорюваного правочину, а відповідно і доказів на підтвердження його порушення AT «Смілянський машинобудівний завод» суду не надано, тому сторона відповідача обґрунтовано вважає, що позовні вимоги навіть із цих підстав задоволенню не підлягають. Окрім того, на думку представника відповідача, оспорення позивачем підстави набуття у власність відповідачем [PERSON] спірного об`єкту нежитлової нерухомості, право власності на який остання набула у законний спосіб, свідчать про намагання AT «Смілянський машинобудівний завод» в особі нового голови правління здійснити повернення у власність майна, що вибуло із власності товариства іще у 2006 році, а тому вважає такі дії позивача недобросовісними. У зв`язку із цим, представник відповідача просив суд застосувати до цих правовідносин доктрину venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) і відмовити у задоволені позову повністю. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи сторін, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з частинами 1, 2 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено способи захисту прав та інтересів, одним з яких є визнання права. Згідно зі статтею 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Виходячи з системного аналізу ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), водночас відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Тобто відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача. У рішенні № 18-рп/2004 від 01.12.2004 Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Щодо порушеного права суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Одночасно з цим, положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У свою чергу, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічну позицію викладено у листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України". Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 № 14, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод і інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Отже, відсутність права та охоронюваного законом інтересу у позивача або недоведеність факту його порушення є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що обов`язком сторін у цивільному процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні. Судом встановлено, що позивачу належить адміністративна будівля за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно з переліком майна, переданого до статутного фонду ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» відповідно до наказу про його створення від 26.09.1994 року № 58-АТ Фонд державного майна України в процесі приватизації, шляхом перетворення державного підприємства в акціонерне товариство передав до статутного фонду (капіталу) відкритого акціонерного підприємства «Смілянський машинобудівний завод» активи державного підприємства за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вулиця Леніна, 67, а саме: адміністративно-побутовий корпус, інвентарний номер 00379; споруду загот-пресового цеху, інвентарний номер 00383; споруду ремонт-механічного цеху, інвентарний номер 00384; виробничий корпус № 19, інвентарний номер 00386; адміністративний корпус цеху № 19, інвентарний номер 00388; каналізаційна насосна, інвентарний номер 00389; тепловий пункт енергоцеху, інвентарний номер 00391 (Т. 1 а.с. 10-11). Як вбачається із копії договору купівлі-продажу, посвідченого 02 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. зареєстрованого в реєстрі за № 1274, право власності на частину вказаної нежитлової будівлі набув [PERSON] , який придбав у АТ «Смілянський машинобудівний завод» частину нежитлової будівлі - приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У пункті 1 вказаного договору передбачено, що відчужується частина вказаної вище нежитлової будівлі, що складається із приміщень №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м. (Т.1 а.с. 12). Відповідно до договору дарування від 15 січня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 101, [PERSON] подарував (безкоштовно передав), а [PERSON] прийняла в дар частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на першому поверсі чотириповерхової нежитлової будівлі, а саме приміщення які відображені у технічному плані будівлі під літ. А: №1-30 площею 1,4 кв.м., №1-3 площею 2.2 кв.м., №1-32 площею 5.0 кв.м., №1-33 площею 60,2 кв.м. Вказана частина нежитлового приміщення належала дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за р/за № 1274, зареєстрованого 16 березня 2006 року в Смілянському виробничому підрозділі ЧООБТІ в книзі №3, номер запису 221, номер витягу 10117926, реєстраційний номер 13960574; державну реєстрацію права дарувальника в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності проведено 05 грудня 2019 року за підписом державного реєстратора Миколенка Т.О, індексний номер витягу 192493874, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1983585271105 (Т.1 а.с. 223-224). Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1966445649 від 15 січня 2020 року цього дня приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50664164 за [PERSON] було зареєстровано право власності на приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Підставою набуття [PERSON] прав на нерухоме майно є договір дарування від 15 січня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М., зареєстрований в реєстрі за № 101 (Т.1 а.с. 225). Так, предметом позовної заяви АТ «Смілянський машинобудівний завод» є вказаний договір дарування від 15 січня 2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу (далі - ЧРНО) Новіковим І.М., а також реєстрація цього правочину у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач посилається на те, що предмет Договору дарування (частина приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] ), на час його посвідчення нотаріусом, перебував під арештом згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року, що був скасований ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року, а також те, що договір дарування був посвідчений без попереднього поділу в натурі об`єкта дарування або ж проведення процедури його виділу власником. Відтак, позивач вважає, що укладення спірного Договору дарування відбулося внаслідок порушення законодавства. Ця обставина і стала підставою звернення до суду із означеним позовом. Так, як вбачається із копії резолютивної частини ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року скасовано арешт накладений на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року у рамках кримінального провадження № 12016100100015392 на нерухоме майно, яке є власністю ПАТ «Смілянський машинобудівний завод» ідентифікаційний код юридичної особи за ЄДРПОУ 14313725, а саме на: частину нежитлової будівлі приміщення модельного цеху площею 389,7 кв.м., приміщення деревообробного цеху площею 645,3 кв.м., що розміщені за адресою: [ADDRESS] (до 22.02.2016 року - [ADDRESS] , реєстраційний номер: 16869147; нежитлову будівлю ремонтно-механічного цеху площею 1731,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 18624651; комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 37740987; комплекс нежитлових будівель за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер: 37740431. (Т.1 а.с. 14). Водночас стороною позивача до позовної заяви додано витяг із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що предмет спірного Договору дарування від 15 січня 2020 року, не являється об`єктом права спільної часткової власності, оскільки є виділеним майном в натурі, шляхом перелічення конкретних нежитлових приміщень, що даруються [PERSON] [PERSON] , а саме приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , окрім того на момент його відчуження за спірним договором дарування зазначена частина нежитлового приміщення була зареєстрована за №13960574 (Т.1 а.с. 13). Відтак, слід зробити висновок, що зазначена частина нерухомого майна, розташована за вищевказаною адресою за номером об`єкту нерухомості станом на 15 січня 2020 року не перебувала під арештом згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року. Окрім того, з резолютивної частини ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30 липня 2021 року вбачається, що згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року арешт був накладений на нерухоме майно, що належало саме ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», а не дарувальнику за спірним договором дарування. Так, станом на день укладення вказаного Договору дарування, предмет дарування більше 10 років належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за р/за № 1274, зареєстрованого 16 березня 2006 року в Смілянському виробничому підрозділі ЧООБТІ в книзі №3, номер запису 221, номер витягу 10117926, реєстраційний номер 13960574. Відтак рішення слідчого судді від 10 березня 2017 року про накладення арешту на нерухоме майно, що належало саме ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», розташоване за адресою: [ADDRESS] , об`єктивно не могло стосуватись частини вказаного нерухомого майна, що належало відповідачу по справі - [PERSON] з 2006 року, зокрема, і предмету Договору дарування - приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що спірний Договір дарування від 20 січня 2020 року був посвідчений без попереднього поділу в натурі об`єкта дарування або ж проведення процедури його виділу власником, оскільки предметом вказаного Договору є майно виділене в натурі, його чітко визначено шляхом перелічення конкретних нежитлових приміщень, що даруються [PERSON] [PERSON] , а саме: приміщення №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м. Ці нежитлові приміщення були виділені 2006 році, коли ВАТ «Смілянський машинобудівний завод» здійснив відчуження вказаних нежитлових приміщень, шляхом укладення договору купівлі-продажі від 02 березня 2006 року із [PERSON] , який 15 січня 2020 року подарував саме ці приміщення [PERSON] . При цьому матеріали справи не містять доказів на предмет того, що договір купівлі-продажу означених нежитлових приміщень, посвідчений 02 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. за р/за № 1274, у встановленому законом порядку визнано недійсним, презумпцію чинності даного правочину позивачем не спростовано, відтак договір є чинним. Статтею 177 ЦК України передбачено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Частиною 1 ст.181 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Частиною 1 ст.182 цього кодифікованого закону передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. З аналізу зазначених норм матеріального права слід зробити висновок, що предмет Договору дарування є об`єктом цивільного права, оскільки є нерухомим майном, що зареєстровано у встановленому законом порядку, відтак є самостійним об`єктом цивільного права, не виключений із цивільного обороту, його можна ідентифікувати як окремий об`єкт цивільного права навіть без присвоєння йому нової окремої адреси, адже він має, зокрема, адресу, чітку площу, нумерацію приміщень, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, дарувальник [PERSON] правомірно розпорядився ним шляхом укладення означеного правочину. Крім того, присвоєння чи не присвоєння окремої нової адреси певному об`єкту нерухомості, якщо останньому уже присвоєно відповідну адресу, не впливає на одну із тріад права власності - право розпорядження, адже такого обмеження права власності чинним законодавством України не передбачено. Відтак, оскільки на момент посвідчення договору дарування його предмет був чітко визначений зазначенням як номерів приміщень, так і їх площ, то попередньо вчиняти поділ чи виділ частини нежитлового приміщення потреби не було. Тобто, предмет договору дарування був окремим об`єктом права власності дарувальника і не потребував ані його поділу, ані виділу. Таким чином, посилання позивача на не дотримання положень ст. 356, 368 ЦК України є помилковим і таким, що спростовується матеріалами справи. Посилання представника позивача як на порушене суб`єктивне право АТ «Смілянський машинобудівний завод» стосовно того, що предмет Договору дарування не має власних комунікацій, окремих договорів щодо надання водопостачання, електроенергії та інших комунальних послуг не заслуговують на увагу, оскільки не є підставами, передбаченими ст.203 у взаємозв`язку із ст.215 ЦК України, для визнання недійсним оспорюваного правочину. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України, передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З аналізу означених норм матеріального права слід зробити висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Аналогічний висновок щодо застосування означених норм законодавства викладено у ряді постанов Верховного Суду, зокрема, і від 09.02.2022 року у справі №473/4425/19 (провадження № 61-15813св20). Як вбачається із спірного Договору дарування, цей правочин був укладений між [PERSON] та [PERSON] , позивач - AT «Смілянський машинобудівний завод» не був стороною оспорюваного правочину. З огляду на положення статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відтак, саме позивач - AT «Смілянський машинобудівний завод» має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів, виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову. Саме такий підхід до оспорювання заінтересованими особами (не учасниками правочину) спірного правочину викладено у п.51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі №910/10006/19 (провадження №12-79гс21), що є обов`язковим до застосування судом загальної юрисдикції на виконання ч.4 ст.263 ЦПК України. Так, подаючи позовну заяву, AT «Смілянський машинобудівний завод» як на підставу оспорювання Договору дарування, стороною якого цей суб`єкт господарювання не був, посилається виключно на порушення законодавства під час набуття та реєстрації за [PERSON] права власності на предмет Договору дарування. При цьому ні у позовній заяві та доданих до неї документах, ні у інших документах по суті спору позивачем не зазначено яке його право порушено внаслідок укладення Договору дарування від 15 січня 2020 року і які докази свідчать про таке порушення. Верховний Суд у постанові від 16 червня 2021 року у справі № 751/968/18 (провадження № 61-18497св19) звернув увагу на те, що відсутність порушеного права позивача зі сторони відповідача, а відповідно і відсутність доказів щодо наявності порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Окрім того, не заслуговують на увагу також доводи представника позивача наведені в судовому засіданні від 01 лютого 2023 року, що внаслідок укладення спірного договору Дарування від 20 січня 2020 року було порушено переважне право позивача на укладення оспорюваного договору, оскільки положення про переважне право перед іншими особами на купівлю частки майна, яке знаходиться у спільній власності, стосується лише укладення договору купівлі-продажу, у конкретному випадку, укладаючи Договір дарування, законодавство не вимагає згоди співвласника на укладення такого правочину. Отже на договір дарування положення статті 362 ЦК України не поширюються. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 725/4816/19. Окрім того, слід зауважити, що спір стосується об`єкту нерухомості, який був проданий позивачем фізичній особі - [PERSON] у 2006 році, що підтверджується наявними матеріалами справи, а саме договором купівлі-продажу від 02 березня 2006 року. У період з 2006 року до серпня 2022 року (часу подачі позовної заяви) AT «Смілянський машинобудівний завод», який виступав продавцем вказаного об`єкту нерухомості, жодних дій направлених на оспорювання переходу права власності до [PERSON] а потім до [PERSON] не вчиняв. З огляду на викладене слід зробити висновок, що на даний час дії позивача, які полягають в оспоренні підстав набуття у власність відповідачем [PERSON] спірного об`єкту нежитлової нерухомості, свідчать про намагання AT «Смілянський машинобудівний завод» здійснити повернення у власність майна, що вибуло із власності товариства ще у 2006 році, що є неприпустимим, оскільки такі дії є недобросовісними. Щодо вимоги позивача про скасування реєстраційного запису індексний номер № 50664164 внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. про реєстрацію права власності на нерухоме майно: вказаного приміщення першого поверху №1-30 площею 1,4 кв.м., №1-3 площею 2,2 кв.м., №1-32 площею 5,0 кв.м., 1-33 площею 60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] суд вказує наступне. Відповідно до положень ст.46-1 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425- XII, нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осі|б - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Інформація з єдиних та державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування єдиними та державними реєстрами здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Судом встановлено, що під час посвідчення приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. 15 січня 2020 року договору дарування частини приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] , здійснено перевірку по Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів, як до суб`єкта так і по об`єкту нерухомого майна. Так згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна щодо суб`єкта від 15 січня 2020 року за № 196314379 та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованих під час посвідчення спірного договору дарування приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М. 15 січня 2020 року за № 196311369, вбачається, що за результатами перевірки в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження будь-які відомості про заборону на майно, яке [PERSON] дарував [PERSON] , станом на 15 січня 2020 року, були відсутні. Крім того, в Єдиному державному реєстрі заборон були відсутні відомості щодо [PERSON] , якими заборонялося йому вчиняти правочини (Т. 1 а.с. 52-66). Таким чином, нотаріусом дотримано усіх вимог чинного законодавства щодо перевірки заборон відчуження нерухомого майна та 15 січня 2020 року на час нотаріального посвідчення договору дарування частини приміщення першого поверху нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 68,9 кв.м., що розташована по [ADDRESS] у нотаріуса були відсутні підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії, відтак договір дарування від 15 січня 2020 року повністю відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили на підтвердження тверджень позивача про те, що рішення слідчого судді від 10 березня 2017 року про накладення арешту на нерухоме майно, що належало саме ПАТ «Смілянський машинобудівний завод», яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , могло стосуватись частини вказаного нерухомого майна, що належало відповідачу по справі - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 березня 2006 року приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу Новіковим І.М. зареєстрованого в реєстрі за № 1274, а саме предмету спірного Договору дарування - приміщення першого поверху №1-30 пл.1,4 кв.м., №1-3 пл.2,2 кв.м., №1-32 пл.5,0 кв.м., 1-33 пл.60,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що предмет спірного Договору дарування чітко визначений шляхом перелічення конкретних нежитлових приміщень, а саме: приміщення №1-30 пл. 1,4 кв.м., №1-3 пл. 2.2 кв.м., №1-32 пл. 5.0 кв.м., №1-33 пл. 60,2 кв.м., що в цілому складає 68,9 кв.м., відтак дарувальник [PERSON] мав право розпорядитися ним шляхом укладення означеного правочину. При цьому під час розгляду справи судом не встановлено та позивачем не зазначено яке його право порушено внаслідок укладення Договору дарування від 15 січня 2020 року і які докази свідчать про таке порушення. З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування від 15 січня 2020 року посвідченого приватним нотаріусом Смілянського районного нотаріального округу в Черкаській області Новіковим І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 101та скасування реєстраційних дій про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог. Крім того, суд вказує, що за приписами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України до складу судових витрат окрім судового збору входять також витрати пов`язані з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких у тому числі відносяться й витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як передбачено ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п.48 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до заяви про компенсацію понесених стороною відповідача - [PERSON] судових витрат на правничу допомогу, поданої до суду до судових дебатів 10 березня 2023 року представником останньої - адвокатом Петренком О.В., останній просив суд покласти на позивача АТ «Смілянський машинобудівний завод» витрати на правову допомогу понесені відповідачем - [PERSON] в розмірі 20000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат, які понесла відповідач [PERSON] на правничу допомогу суду надано: - ордер серії СА № 1038575 від 05 жовтня 2022 року (Т.1 а.с.95) - копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльність №383 від 15 листопада 2010 року (Т.1 а.с. 96); - договір про надання правничої (правової) допомоги б/н від 05 жовтня 2022 року укладений між відповідачем [PERSON] та адвокатом Петренком О.В.; - квитанцію № 11/10/22-1 від 11 жовтня 2022 року на суму 3000 грн.; - квитанцію № 15/11/22-1 від 15 листопада 2022 року на суму 7000 грн.; - квитанцію № 06/12/22-1 від 06 грудня 2022 року на суму 5000 грн.; - квитанцію № 27/12/22-1 від 07 грудня 2022 року на суму 5000 грн.; - акт виконаних робіт від 12 жовтня 2022 року; - акт виконаних робіт від 24 листопада 2022 року; - акт виконаних робіт від 27 грудня 2022 року; - детальний опис робіт, наданих адвокатом та їх вартість. Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» № 5076-VI від 05 липня 2012 року визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»). У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються тільки витрати, які мають розумний розмір. Представником позивача не надано жодних заперечень щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу (як письмових, так і усних), а також не надано доказів на підтвердження надмірності понесених відповідачем витрат на правничу допомогу, клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги до суду подано не було. Відтак, враховуючи критерії розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, враховуючи значний ступінь складності даного спору, а також значний обсяг підготованих представником відповідача документів (заяв по суті спору, заперечень, тощо), суд вважає, що витрати за надання правничої допомоги понесені відповідачем [PERSON] підлягають відшкодуванню в повному обсязі, та з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі на позивача покладається обов`язок відшкодувати відповідачу понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн.

Outcome: approved