Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

28 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, застосування наслідків виконання нікчемного правочину по кредитному договору. В позовній заяві зазначає, що 5 грудня 2018 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого є у зв`язку зі зміною назви Акціонерне товариство «Сенс Банк», було укладено Угоду про надання кредиту №501091841. За умовами споживчого кредиту відповідач надав йому кредит у розмірі 98351 грн 2 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18,99% річних. Окрім сплати процентів в розмірі 18,99 %, відповідач, згідно з підпунктом (б) пункту 1 Кредитного договору також встановив на постійній основі комісійну винагороду за обслуговування кредиту у розмірі 2,25% від суми кредиту, що згідно з Графіком платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг Додатку №1 до Кредитного договору (надалі - «Додаток №1») повинна сплачуватися Позичальником по 5 число кожного місяця рівними платежами по 2212 грн 90 коп. щомісячно. Також, згідно з підпунктом (б) пункту 1 Кредитного договору відповідач встановив комісійну винагороду за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку, що сплачується згідно діючих Тарифів Банку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Паспорту споживчого кредиту від 05.08.2018 базою щомісячного розрахунку комісійної винагороди за обслуговування кредиту - платежу в розмірі 2212,90 грн є пакет послуг за РКО. Окремо звертає увагу суду на те, що укладання банком з позивачем Кредитного договору здійснювалось у неправильній формі. Так, банк надав на підписання позивачу Оферту на укладення Угоди про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року, що була повністю сформована та роздрукована відповідачем на його фірмовому бланку. На руки позивачу було видано Акцепт пропозиції на укладення Угоди про надання кредиту №501091841 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року на якій містився факсимільний підпис та печатка Банку, а також паспорт споживчого кредиту та Додаток № 1 до Кредитного договору. Таким чином, видача кредиту позивачу було здійснено на підставі Оферти на укладення Угоди про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та Акцепту Банку пропозиції на укладення Угоди про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року (що разом собою являє кредитний договір). Неправильна форма укладення кредитного договору полягає в тому, що оскільки, будь-які умови кредитування та банківські продукти може створювати, пропонувати, надавати та рекламувати виключно лише банк, як банківська фінансово-кредитна установа широкому колу осіб - позичальникам, а тому позичальник, апріорі, виходячи з принципу надання банком банківських послуг взагалі не може пропонувати та нав`язувати банку будь-які умови кредитування по його власних банківських продуктах, а лише може приєднатися шляхом «акцепту» - прийняття пропозиції на укладення кредитного договору на умовах, що встановлені банком або відмовитись від таких. Отже, оскільки будь-який кредитний договір формується на підставі банківського продукту, що затверджується банком та носить публічно-правовий характер по яких позичальник може укласти з банком кредитний договір - виключно шляхом приєднання до таких умов, а не навпаки. А тому, укладення будь-якого кредитного договору у кредитних відносинах, в розумінні ст.641-642 ЦК України через укладення Оферти та Акцепту, може мати місце лише тоді, коли таку «Оферту на укладення договору» пропонує та підписує банк, а Акцепт (згоду на прийняття пропозиції щодо укладення такого договору) підписує позичальник, а не навпаки. Після звернення за професійною допомогою до адвоката позивачу стало відомо, що встановлена банком на постійній основі у Кредитному договорі окрема додаткова плата за обслуговування кредиту є нікчемною умовою договору, а тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Таким чином, просить винести рішення, яким зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених [PERSON] за Угодою про надання кредиту №501091841 від 05 грудня 2018 року з часу її укладення та зарахувати вже сплачені [PERSON] кошти у розмірі 79 664 грн. 40 коп., що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредиту (РКО) в рахунок погашення суми основного боргу та процентів по Угоді про надання кредиту №501091841 від 5 грудня 2018 року, а різницю в надлишку переплачених коштів повернути [PERSON] ; стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь [PERSON] 59 000 грн 11 коп. (п`ятдесят дев`ять тисяч гривень 11 копійок) переплачених коштів за нікчемним правочином; стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь [PERSON] витрати на професійну правову допомогу адвоката у розмірі 15 000 грн. 00 коп. (п`ятнадцять тисяч гривень) (а.с.4-15). 28 грудня 2022 року, автоматизованою системою документообігу суду Д-3, судді Семенишин О.З. передані згадані вище матеріали справи, для розгляду (а.с.41). Ухвалою судді від 29 грудня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.1-2). 23 січня 2023 року відповідач скерував суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що між АТ «Альфа-Банк» та позивачем було укладено Угоду про надання кредиту (далі - Кредитний договір). На підтвердження укладання Кредитного договору з позивачем було складено наступні документи: Оферта на укладання угоди про надання особистого кредиту підписана і надана до банку позивачем (згідно ст. 641 ЦК України «оферта» - це є пропозиція укласти договір); Акцепт пропозиції на укладання угоди про надання особистого кредиту, що прийнята банком (за ст. 642 ЦК України «акцепт» - це згода, прийняття пропозиції укласти договір); Додаток №1 до Кредитного договору, який є Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг включно з предметом даного спору, що підписаний між банком та позичальником; Паспорт споживчого кредиту, підписаний представником банку та позивачем. Представник відповідача також вважає, що в даних правовідносинах немає публічної пропозиції банку, на які погодився відповідач. Правовідносини, що є в даному спорі утворюються внаслідок виконання письмового договору, що складається із оферти та акцепту. Зазначає, що з такими умовами Кредитування звернувся сам позивач, а банк акцептував лише такі умови кредитування. Щодо твердження позивача про несправедливі умови кредитування, представник відповідача зазначає, що з пропозицією укласти Кредитний договір на таких умовах до банку звернувся позивач, а банк прийняв його пропозицію, відповідно позивачу було все зрозуміло і відповідні умови йому підходили. Всі платежі, які мають здійснюватися за кредитним договором передбачені нормами чинного законодавства України і є цілком законними. Умови Кредитного договору є чіткими і зрозумілими, з них видно всі необхідні платежі в цілому і в розрізі щодо кожного окремо, зазначена реальна процента ставка тощо. Таким чином, вважає посилання позивача на ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з приводу нечітких та двозначних положень Кредитного договору є безпідставними і не відповідають дійсності. Підпунктом «б» п. 1 Акцепту, та Додатком №1 передбачена комісія за обслуговування кредиту. Тобто це є комісія за Розрахунково касове обслуговування (РКО). РКО в тому числі має відношення і до ведення рахунків. Враховуючи, що і в Оферті і в Акцепті та у Додатку №1 до Кредитного договору передбачена така щомісячна комісія, то вона має сплачуватися. Вважає, що в даному випадку дотримано ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування». Просить відмовити в задоволенні заявлених вимог по справі в повному обсязі (45-47). Ухвалою судового засідання від 24 січня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, зокрема постановлено витребувати у Акціонерного товариства «Сенс Банк» копії Кредитного договору №501091841 від 5 грудня 2018 року на суму 98 351 грн 2 коп., з усіма додатками до нього та паспорт споживчого кредиту; Виписки про сплату [PERSON] платежів по Кредитному договору №501091841 від 5 грудня 2018 року за весь період кредитування (а.с.50, 51). 21 лютого 2023 року представник відповідача надіслав до суду витребовувані докази в електронній формі, скріплені його електронним підписом, за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві просив розгляд справи проводити без його участі та без участі позивача (а.с.15). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався представник позивача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, при цьому скористався правом подання відзиву на позовну заяву (а.с.45-47). Із врахуванням наведеного, на підставі ч.1 ст.223 та ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи проведено без участі сторін, без застосування фіксування судового засідання технічними засобами та на підставі представлених суду доказів. Дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов потрібно задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до положень, викладених у ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). Суд встановив, що 5 грудня 2018 року між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є у зв`язку зі зміною назви Акціонерне товариство «Сенс Банк») та [PERSON] укладено Угоду про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого позичальнику надано кредит для власних потреб в розмірі 98351,02 грн. строком на 56 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 18,99% річних. Пунктом 1 Угоди про надання кредиту № 501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року передбачено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги банком встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту 0,00% від суми кредиту; б) за обслуговування кредиту 2,25 % від суми кредиту, зазначеної в угоді. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку (а.с.63). Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 501091841 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року передбачено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з врахуванням вартості всіх супутніх послуг. У стовпчику 7.2 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту зазначено, що розмір щомісячних платежів за розрахунково-касове обслуговування кредиту складає 2212,90 грн, тобто 2,25 % від суми кредиту, також загальна плата за розрахунково-касове обслуговування протягом всього строку дії кредитного договору становить 106219,20 грн (а.с.64). Із Банківських виписок по кредиту №501091841 видно, що [PERSON] сплачувалися комісії за Кредитним договором в сумі 2212,90 грн щомісячно (а.с.69-136). У свою чергу, станом 5 березня 2021 року позивач вже погасив 130 950 грн. 88 коп. чим достроково виконав зобов`язання по кредитному договору. Як видно з таблиці Графіку платежів по кредитному договору колонки «сума платежу» позивач за період 05.12.2018 по 05.03.2021 здійснив погашення по кредиту на загальну суму 130 950 грн 88 коп. А з колонки «проценти за користування кредитом», розмір процентів за користування кредитом, які позивач повинен був сплатити з 05.12.2018 по 05.03.2021 за період користування коштами на дату повного дострокового погашення кредиту становлять 31584 грн 20 коп. (а.с.12). Отже, для повного дострокового виконання зобов`язань по Угоді про надання кредиту №501091841 від 05.12.2018 станом на 5 березня 2021 року позивач повинен був сплатити 129 935 грн 22 коп. з яких: 98 351,02 грн отриманого кредиту (суму позики) та 31 584 грн 20 коп. процентів за користування кредитом в період з 5 грудня 2018 року по 5 березня 2021 року. Між тим, станом на 5 березня 2021 року позивачем вже було сплачено (погашено) кредит у розмірі 130 950 грн 55 коп. і фактично відбулась переплата на відповідну дату у розмірі 1015 грн 66 коп. (130950,55-129935,22=1015,66). Таким чином, зобов`язання позивача по Кредитному договору припинилися з 5 березня 2021 року у зв`язку з достроковим погашенням кредиту. Оскільки позивачем в цілому по Кредитному договору за період з 5 грудня 2018 року по 5 лютого 2022 року було сплачено 188 935 грн. 33 коп., то сума яка підлягає поверненню банком позивачу (як різниця переплачених коштів за нікчемним правочином) за Кредитним договором складає 59000 грн 11 коп. (188 935,33 - 129935,22 (тіло та проценти) = 59000,11). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таким чином, за змістом загальних норм права об`єктом зобов`язання не можуть бути дії, які одна із сторін вчиняє на власну користь. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). З ч. 1 ст. 638 ЦК України видно, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч.1, 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. Аналіз змісту підпункту (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року та стовпчика 7.2 Графіку платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту, що є додатком № 1 до угоди, дає підстави для висновку про те, що комісійна винагорода за обслуговування кредиту в розмірі 2,25 % від суми кредиту включає в себе плату за розрахунково-касове обслуговування. Однак в умовах угоди про надання кредиту № 501091841 та додатках до неї не зазначено, що саме входить в структуру плати за обслуговування кредиту, в тому числі не зазначено, чи включає в себе обслуговування кредиту плату за послуги банку, безоплатність яких передбачена Законом України «Про споживче кредитування». Крім того, в підпункті (б) пункту 1 угоди про надання кредиту № 501091841 передбачено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки в банку сплачується згідно діючих Тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо. Висновок про нікчемність положень кредитного договору, якими встановлена комісія за розрахунково-касове обслуговування кредиту, з посиланням на вищевказану постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, викладено у постановах Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 180/1434/20 (провадження № 61-9418св21) та від 31 серпня 2022 року у справі № 465/3228/19 (провадження 61-7553ск21). Враховуючи наведене, суд робить висновки, що умови угоди про надання кредиту № 501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого є у зв`язку зі зміною назви Акціонерне товариство «Сенс Банк») та [PERSON] , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від загальної суми кредиту на день видачі, що становить в сумі 2212,90 грн щомісячно суперечать положенням частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому такі умови є нікчемними. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Враховуючи те, що [PERSON] встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, умови угоди про надання кредиту №501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року, укладеної між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» (правонаступником якого у зв`язку зі зміною назви є «Сенс Банк») та [PERSON] , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від загальної суми кредиту на день видачі, є нікчемними. Разом з тим, до нікчемного правочину необхідно застосувати наслідки недійсності правочину, визначені у статті 216 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч. 4,5 ст.216 ЦК України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Як видно з ч.1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на нікчемність умов Угоди про надання кредиту № 501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року, в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від загальної суми кредиту на день видачі, та, враховуючи вимоги позивача, підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання Акціонерного товариства «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту № 501091841, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 5 грудня 2018 року, зарахувавши вже сплачені [PERSON] кошти у розмірі 79 664 грн 40 коп., що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредиту (РКО) в рахунок погашення суми основного боргу та процентів, а різницю в надлишку переплачених коштів повернути [PERSON] . Власне такий спосіб захисту позивача буде найбільше ефективним та відповідатиме його інтересам. Враховуючи наведене, суд робить висновки про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Крім того, представник позивача просить стягнути витрати на правничу допомогу, додав до позовної заяви Договір про надання правової допомоги №8-05/11/2022 від 5 листопада 2022 року, остаточний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи (а.с.27-33). Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 4.2 Договору про надання правової допомоги №№8-05/11/2022 від 5 листопада 2022 року передбачено, що на момент укладення цього Договору гонорар адвоката за надання правової допомоги та представництво інтересів Клієнта у суді першої інстанції є фіксованим та становить 15000 грн, що сплачується Клієнтом в безготівковому або у готівковому порядку протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту підписання договору. З долученого до матеріалів справи остаточного розрахунку сум судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, видно, що загальна сума таких витрат становить 15000 грн. Відповідач не подав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Оскільки суд робить висновки про задоволення позовних вимог, витрати на правничу допомогу, які поніс позивач у зв`язку з розглядом справи, підлягають стягненню на його користь з відповідача у розмірі 15000 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки [PERSON] звільнено від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь держави підлягає стягненню 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 (сорок) копійок судового збору.

Outcome: approved