Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивачка зареєстрована в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира з надвірними будівлями належать позивачці в цілому, на підставі договору купівлі - продажу від 27.12.2007 (Серії ВЕХ № 572676). В житловому приміщенні, окрім позивачки зареєстровані наступні особи: 1) [PERSON] , 2008 р.н. (син), [PERSON] , 1983 р.н. Шлюб між сторонами було розірвано 23.03.2021 рішенням Зміївського районного суду по справі № 621/3044/20. Відповідач є сторонньою особою, не проживає за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] з грудня 2020 року, тобто два роки. Відповідач добровільно виїхав на постійне проживання з речами до своїх родичів за адресою: [ADDRESS] . Факт не проживання відповідача за місцем його реєстрації заважає позивачці [PERSON] , як власниці квартири, вільно користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, отримувати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, у зв`язку із чим вона вимушена частину комунальних послуг сплачувати за трьох осіб з урахування відповідача, який не мешкає за місцем реєстрації два роки. В добровільному порядку знятись з реєстрації відповідач не бажає, у зв`язку із чим позивачка змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 09.01.2023 було відкрите провадження у справі. У судове засідання сторони не з`явилися. Позивачка надала заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить суд задовольнити в повному об`ємі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, заяв та відзиву на позов не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, не подано відзиву на позов, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі - продажу від 27.12.2007 (Серії ВЕХ № 572676) належить житлове приміщення, а саме, квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі - продажу (а. с. 12). Право власності на вказане житлове приміщення підтверджується копією Витягу з Державного реєстру правочинів (№ витягу 5252574), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП "Зміївське БТІЗМА" від 02.10.2008 (а. с. 13, 14 - 16). З акту обстеження матеріально - побутових умов від 13.12.2022 вбачається, що відповідач по справі у вищенаведеному домоволодінні не проживає, є сторонньою особою (а. с. 21). Згідно довідки з місця проживання про зареєстрованих осіб відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а. с. 9). Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що відповідач є членом сім`ї позивача. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як передбачено приписами ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином, у разі виникнення спору між власником нерухомого майна та особами, які вселялися в житло, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У даній справі відповідач зареєстрований у спірному будинку, не є членом сім`ї позивача і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Аналіз положень глави 32 ЦПК України свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочності володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, не є його членом сім`ї, тому його право користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд дійшов висновку про те, що фактичне тривале не проживання відповідача у вказаному вище житловому будинку, не приймання участі в утриманні будинку, не пов`язаність відповідача спільним побутом з позивачем, є обставинами, які мають істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки реєстрація відповідача в належному позивачу будинку порушує його право на користування та розпорядження власністю. З урахуванням позиції позивача, питання про розподіл судових витрат при ухваленні судового рішення не вирішувалось.

Outcome: approved