Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

[PERSON] 27 жовтня 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення відсотків за договором позики, коштів та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що 10 жовтня 2007 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] позику в розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) гривень, про що він надав позивачу підписану письмову розписку; таким чином було укладено договір позики грошових коштів. Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язувався повернути борг протягом двох тижнів. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не дотримався і борг позивачу не повернув. У зв`язку з неповерненням грошей в передбачений договором строк позивач звернувся з позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з відповідача 47\~223.87 гривень, що складається з: 23 000 гривень за договором позики, 24\~223.87 гривень проценти за користування грошовими коштами. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпра по справі № 201/13834/ 16-ц від 21 лютого 2017 року позов задоволено повністю, 10 квітня 2017 року це рішення набрало законної сили, а 09 червня 2017 року за даним рішенням було видано виконавчий лист. 30 серпня 2017 року державним виконавцем Соборного ВДВС міста Дніпра ГТУ юстиції у Дніпропетровській області Бабій Н. В. було відкрите виконавче провадження ВП № 54553579 про стягнення з відповідача на користь позивача 47\~223.87 грн.. 30 грудня 2020 року державним виконавцем Соборного ВДВС у місті Дніпрі ПСМУ Міністерства юстиції (м. Дніпро) Петровою К. В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Стягнень за виконавчим листом № 201/13834/16-ц, виданий 09 червня 2017 року - не провадилось. 06 жовтня 2022 року позивач пред`явив виконавчий лист № 201/13834/16-ц, виданий 09 червня 2017 року, на виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозову О.М., про що була винесена відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 70012345. Не дивлячись на це, відповідач ухиляється від виконання судового рішення, ні суми позики, ні відсотків ним позивачу не повернуто. Враховуючи, що відповідач продовжує незаконно володіти та користуватись грошима позивача, свідомо зволікаючи з їх поверненням, тому позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати відсотки за весь час користування його коштами. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач звернувся до суду і рішенням суду сума боргу з відповідача була стягнута, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдані збитки. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] інфляційне нарахування на суму боргу в розмірі 11\~153.24 (одинадцять тисяч сто п`ятдесят три грн. 24 коп.) гривень, три проценти річних від простроченої суми що становить 3\~364.93 (три тисячі триста шістдесят чотири грн. 93 коп.), а всього 14\~518.17 (чотирнадцять тисяч п`ятсот вісімнадцять грн. 17 коп.) гривень, а також судовий збір в розмірі 992.40 (дев`ятсот дев`яносто дві грн. 40 коп.) грн., задовольнивши позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або його представник позов не визнав, не погодився з вимогами і фактично не заперечував проти розгляду справи за його відсутності. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~Судом з наданих позивачем матеріалів в судовому засіданні з`ясовано, що 10 жовтня 2007 року відповідач дійсно отримав від позивача позику в розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) гривень, про що він надав позивачу підписану письмову розписку; таким чином було укладено договір позики грошових коштів. Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язувався повернути борг протягом двох тижнів. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не дотримався і борг позивачу не повернув. Позивач звернувся з позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з відповідача 47\~223.87 гривень, що складається з: 23 000 гривень за договором позики, 24\~223.87 гривень проценти за користування грошовими коштами. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпра по справі № 201/13834/ 16-ц від 21 лютого 2017 року позов задоволено повністю, 10 квітня 2017 року це рішення набрало законної сили, а 09 червня 2017 року за даним рішенням було видано виконавчий лист. 30 серпня 2017 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бабій Н. В. було відкрите виконавче провадження ВП № 54553579 про стягнення з відповідача на користь позивача 47\~223.87 (сорок сім тисяч двісті двадцять три грн. 87 коп.) грн.. 30 грудня 2020 року державним виконавцем Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Петровою К. В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Стягнень за виконавчим листом № 201/13834/16-ц, виданий 09 червня 2017 року - не провадилось. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, тобто строк пред`явлення виконавчого документа до виконання в позивача не скінчився, 06 жовтня 2022 року він пред`явив виконавчий лист № 201/13834/16-ц, виданий 09 червня 2017 року, на виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозову О.М., про що була винесена відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 70012345. Не дивлячись на це, відповідач ухиляється від виконання судового рішення, ні суми позики, ні відсотків ним позивачу не повернуто. Враховуючи, що відповідач продовжує незаконно володіти та користуватись грошима позивача, свідомо зволікаючи з їх поверненням, тому позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати відсотки за весь час користування його коштами. Враховуючи викладене, відповідач, на думку позивача, зобов`язаний сплатити на користь позивача інфляційне нарахування на суму боргу в розмірі 11\~153.24 грн., три відсотки річних від простроченої суми 3\~364.93 грн., а всього 14\~518.17 грн.. Розрахунок позивачем відповідно до вимог надано. Гроші відповідачем отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач звернувся до суду і рішенням суду сума боргу з відповідача була стягнута, рішення набрало законної сили, видані виконавчі листи. На теперішній час всі належні позивачу кошти відповідачем через виконавчу службу не виплачені, мається велика заборгованість, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдані збитки. Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] інфляційне нарахування на суму боргу, три проценти річних від простроченої суми; на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За умовами домовленості між сторонами цього спору одна сторона (позивач) передав у власність другій стороні (позичальникові - відповідач) грошові кошти, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, гроші передані. Згідно ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач по суті посилається на передачу у борг відповідачу грошової суми із зобов`язанням останнього повернути вказані кошти, тобто на укладання договору позики, факт укладання та виконання якого підтверджується показами свідка. Судом встановлено, що дійсно 10 жовтня 2007 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] позику в розмірі 23 000 (двадцять три тисячі) гривень, про що він надав позивачу підписану письмову розписку; таким чином було укладено договір позики грошових коштів. Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язувався повернути борг протягом двох тижнів. Однак, взятих на себе зобов`язань відповідач не дотримався і борг позивачу не повернув. У зв`язку з неповерненням грошей в передбачений договором строк позивач звернувся з позовною заявою до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з відповідача 47\~223.87 гривень, що складається з: 23 000 гривень за договором позики, 24\~223.87 гривень проценти за користування грошовими коштами. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпра по справі № 201/13834/ 16-ц від 21 лютого 2017 року позов задоволено повністю, 10 квітня 2017 року це рішення набрало законної сили, а 09 червня 2017 року за даним рішенням було видано виконавчий лист. 30 серпня 2017 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Бабій Н. В. було відкрите виконавче провадження ВП № 54553579 про стягнення з відповідача на користь позивача 47\~223.87 (сорок сім тисяч двісті двадцять три грн. 87 коп.) грн.. 30 грудня 2020 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Петровою К. В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Стягнень за виконавчим листом № 201/13834/16-ц, виданий 09 червня 2017 року - не провадилось. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувану у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, тобто строк пред`явлення виконавчого документа до виконання в позивача не скінчився, 06 жовтня 2022 року він пред`явив виконавчий лист № 201/13834/16-ц, виданий 09 червня 2017 року, на виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозову О.М., про що була винесена відповідна постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 70012345. Але відповідач ухиляється від виконання судового рішення, ні суми позики, ні відсотків ним позивачу не повернуто. Враховуючи, що відповідач продовжує незаконно володіти та користуватись грошима позивача, свідомо зволікаючи з їх поверненням, позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати відсотки за весь час користування його коштами. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума позики становить 23 000 гривень, що встановлено рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпра по справі № 201/13834/16-ц від 21 лютого 2017 року, яке набрало законної сили і відповідно до положень ч. 5 ст. 82 ЦПК України, вказана обставина доказуванню не підлягає. Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи викладене, відповідач зобов`язаний сплатити на користь позивача інфляційне нарахування на суму боргу в розмірі 11\~153.24 грн., три відсотки річних від простроченої суми 3\~364.93 грн., а всього 14\~518.17 грн.. Розрахунок позивачем відповідно до вимог надано, з яким суд погоджується. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% (трьох процентів) річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Аналізуючи фактичні обставини справи, суд доходить висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини позики, врегульовані положеннями ст. 1046-1050 ЦК України, а також загальними нормами зобов`язального права. У цих правовідносинах відповідачем був порушений його обов`язок у визначений угодою строк повернути отриману суму, встановлений ст. 526, 1049 ЦК України, тим самим було порушене право позивача на своєчасне отримання наданої ним позики. Згідно ст. 16 ЦПК України одною з форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання повинне бути виконане у гривнях, а у випадку визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача). Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення. Враховуючи результат вирішення даної справи судові витрати повинні бути покладені на відповідача. Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Дані правовідносини є за своєю правовою природою є зобов`язальними правовідносинами та регламентовані главою 71 Цивільного кодексу України. Станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою позивачем підтверджено факт належного укладання договору позики, сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики визначена, зобов`язання погасити борг в певний час є. Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та ні чим об`єктивно не підтверджується. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, доказiв відповідачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання (крім позики, боргу) стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційне нарахування на суму боргу в розмірі 11\~153 грн. 24 коп., три проценти річних від простроченої суми - 3\~364 грн. 93 коп., а також сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп.. Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування позиції позивача відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved