Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

В жовтні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що позивач [PERSON] з 02.02.1993 року перебувала у шлюбі з [PERSON] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2021 року, шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що у період шлюбу вона за власні кошти на підставі договору купівлі - продажу квартири від 01.09.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2297 набула право власності на квартиру [ADDRESS] , яка є її приватною власністю, про що зазначено в договорі купівлі - продажу квартири та на що [PERSON] надав письмову згоду. З дня придбання житла у квартирі проживав та був зареєстрований відповідач. Після розірвання шлюбу сторони не ведуть спільного господарства, між ними відсутні будь - які спільні права та обов`язки, відтак, як зазначає позивач припинилась обставина, яка була підставою набуття відповідачем права користування житловим приміщенням позивача. Після припинення шлюбу між відповідачем та позивачем не укладались жодні угоди щодо користування житлом. Проте відповідач відмовлявся звільнити квартиру, знятися із реєстрації місця проживання із житла позивача, продовжував проживати в квартирі позивача. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати таким, що втратив право на користування житлом - квартирою за номером [ADDRESS] [PERSON] . Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що з 02.02.1993 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) уклали 01.09.2017 року договір купівлі - продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2297. Відповідно до п. 1 Договору, за цим договором продавець передав у власність (продав), а покупець прийняла у власність (купила) квартиру під номером [ADDRESS] . Дане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Відповідно до п. 11 даного договору купівля квартири покупцем вчиняється за згодою іншого з подружжя - [PERSON] , справжність підпису якого на його заяві засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Родіоновою Н.В., 01.09.2017 року за реєстровим № 2296, в якій він також підтверджує той факт, що його дружина - [PERSON] , квартиру придбаває за свої власні кошти, які не являються спільним майном подружжя. Квартира, яка набувається нею у власність, буде мати статус її особистої приватної власності. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2021 року (цивільна справа № 127/25528/20) позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02.02.1993 року у Відділі ЗАГСу Хмільницького міськвиконкому Вінницької області, актовий запис № 22. Прізвище позивача після розірвання шлюбу залишено « [PERSON] ». Вирішено питання про судові витрати. Відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 19.10.2021 року, засвідченого головою правління ОСББ «Космонавтів 62», за адресою: м. Вінниця, просп. Космонавтів, 62/57 починаючи з 01.10.2021 року, фактично не проживає [PERSON] . Згідно довідки ОСББ «Космонавтів 62» від 20.10.2021 року до складу сім`ї/зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] (позивач, власник, прописаний і проживає), [PERSON] (відповідач, прописаний і не проживає), [PERSON] (дочка, прописаний і проживає). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житловим приміщенням у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Якщо між подружжям відсутня інша угода про порядок користування приміщенням, то дружина, як член сім`ї власника квартири, яка проживає разом з ним у квартирі, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР припинення шлюбних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім`ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-709цс16 (справа № 688/63/15-ц) зроблено правовий висновок, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР вбачається, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Разом із тим у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-3095цс15 зроблено правовий висновок, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів його сім`ї права користування займаним приміщенням. Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), відповідно до якої аналіз статей 71,72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві». Суд звертає увагу на те, що права членів (колишніх) сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Надані позивачем в обґрунтування позовних вимог довідка ОСББ «Космонавтів 62 від 20.10.2021 року, акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 19.10.2021 року, де зазначено що [PERSON] «прописаний і не проживає», [PERSON] фактично не проживає з 01 жовтня 2021 року (зі слів сусідів) на переконання суду не є належними та допустимими доказами, в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, не проживання відповідача у належній позивачці квартирі тривалий час (рік) без поважних причин. Суд вважає, що саме на позивача покладається обов`язок довести факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] понад один рік, але таких доказів позивачем суду не надано. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду розглянув справу № 761/20452/17 та встановив, що розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. Верховний Суд зазначив, що аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. З врахуванням наведеного, а також враховуючи, як зазначалось вище, відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 19.10.2021 року, засвідченого головою правління ОСББ «Космонавтів 62», за адресою: [ADDRESS] [PERSON] фактично не проживає починаючи з 01.10.2021 року, шлюб між сторонами розірвано 10.03.2021 року (рішення набрало законної сили 10.04.2021 року), з часу розірвання шлюбу не пройшло одного року, даний позов до суду подано 23.10.2021 року, тобто відповідач не проживає у даній квартирі без поважних причин майже місяць, а тому суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача. З приводу того, як зазначає позивач, що відповідач псував майно, створював нестерпні умови проживання для неї, часто перебував в стані алкогольного сп`яніння, бешкетував, вчиняв відносно позивача домашнє насильство, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність одночасно двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. Відповідно до Правової позиції, яка викладена у Постанові ВС/КЦС у справі № 128/2294/17 від 27.10.2021 року: «Систематичне домашнє насильство є підставою для примусового виселення колишнього члена сім`ї без надання іншого житла». Водночас у справі, яка розглядається, предметом спору є визнання особи такою, що втратили право на користування цим житловим приміщенням, що не пов`язано із його виселенням. Питання про виселення відповідача позивачем не заявлялося. Суд звертає увагу на те, що у випадку звернення до суду з підстав ч. 2 ст. 405 ЦК України доказуванню підлягає факт непроживання члена сім`ї власника у житлі понад один рік. У випадку ж пред`явлення позову за ст. 406 ЦК України позивач просить позбавити права користування чужим майном (сервітут), доказуванню підлягають передбачені законом обставини, які тягнуть за собою припинення сервітуту (ч. 1 ст. 406 ЦК України) або інші обставини, які мають істотне значення і можуть бути встановлені судом як підстави для припинення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України (постанова Верховного Суду у справі № 686/11782/17-ц від 15.01.2020). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110). Крім статті 8 Конвенції, права Чернівецького окружного адміністративного суду, як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Факт того, що відповідач забезпечений іншим житлом, судом не встановлений. Визнання його таким, що втратив права проживання спірною квартирою, на переконання суду з врахуванням обставини справи є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). Також аргументи позивача щодо не сплати відповідачем комунальних послуг, не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням відповідно до вимог ст. 405 ЦК України. У випадку якщо позивач вважає, що відповідач не сплачує комунальні послуги, а також не бере участь в утриманні спірної квартири, вона має право звернутися до суду з окремими позовами про стягнення частки понесених витрат, за наявності належних та допустимих доказів їх понесення тощо. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Outcome: dismissed