Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

У жовтні 2022 року до суду надійшла вказана позовна заява про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтовано тим, що між позивачкою та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] чоловік позивачки помер, а після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок [ADDRESS] . У свою чергу за життя померлого чоловіка позивачки вказаний будинок був знесений, а на місці попереднього - збудовано новий. Позивачка вчасно звернулася до нотаріальних органів із заявою при прийняття спадщини за законом, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки за померлим чоловіком позивачки не було зареєстровано право власності на новозбудований будинок та не надано відповідні правовстановлюючі документи нотаріусу. У зв`язку із вказаним, з метою захисту своїх прав, позивачка звернулася до суду із вказаним позовом про визнання права власності на будинок. Ухвалою суду від 11 листопада 2022 року провадження у справі відкрито та постановлено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Відповідно копії свідоцтва про шлюб, позивачка з 27 квітня 1968 року перебувала у шлюбі із померлим [PERSON] до дня смерті останнього, [INFO] . У свою чергу згідно копії договору купівлі-продажу від 18 квітня 1979 року, посвідченого 18.04.1979 року Першою Павлоградською держнотконторою за р.№ 1742, померлому чоловіку позивачки на праві приватної власності належав житловий будинок [ADDRESS] , житлова площа - 17,6 м2, згальна площа - 37,2 м2. При цьому вказаний вище будинок був знесений у 1952 році, а в 2011 році на підставі рішення виконкому Павлоградської міської ради №748 від 15.10.1982 року про дозвіл будівництва нового житлового будинку на ім`я [PERSON] на земельній ділянці по [ADDRESS] був побудований новий двоповерховий будинок, площа якого станом на 01.07.2022 року складає: загальна площа - 197,7 м2, житлова площа - 68,7 м2. При цьому право власності на вказаний будинок, побудований у 2011 році, не оформлено та не зареєстровано. Вказане підтверджується копіями довідки КП Павлоградського МБТІ від 19 липня 2022 року, витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, витягу з рішення 19 сесії Павлоградської міської ради Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року. Відповідно копії довідки від 13.08.2020 року, у вказаному будинку зареєстрована та проживає позивачка, а до дня своєї смерті проживав і її чоловік, [PERSON] . Згідно копії спадкової справи, позивачка зверталася до нотаріальних органів з заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки за померлим чоловіком позивачки не було зареєстровано право власності на новозбудований будинок та не надано відповідні правовстановлюючі документи нотаріусу. Вказане підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 лютого 2021 року. Таким чином, позивач не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на зазначений житловий будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на останній. Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч.2 ст.1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Виходячи зі змісту ст.392 ЦК України, право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Проте суд при ухваленні рішення у вказаній справі звертає увагу на наступне. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (п. 57 постанови від 5 червня 2018 р. у справі № 338/180/175, п. п. 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 р. у справі № 488/5027/14-ц6). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова від 22 вересня 2020 р. у справі № 910/3009/18). Так, позивачка просить визнати право власності на вкзаний новозбудований житловий будинок за нею у порядку спадкування за законом після її померлого чоловіка, проте суд приходить до висновку, що вказаний спосіб захисту не буде належним для захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав позивачки. При цьому аналіз наведених вище положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятий до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц (провадження № 14-483цс19). Отже, новостворене нерухоме майно, будівництво якого здійснено в передбаченому законом порядку, набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі № 6-56цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Отже, у даному випадку належним способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів позивачки є саме визнання права забудовника на вказаний житловий будинок, оскільки судом було встановлено, що його не було введено в експлуатацію та не оформлено право власності на нього у передбаченому законом порядку. Проте, позивач просила визнати за нею не права забудовника, а саме право власності на будинок. На підставі всього вищевикладеного, зважаючи на встановлені по справі обставини, досліджені на їх підтвердження докази, звертаючи увагу на наведені норми чинного законодавства та висвітлені позиції Верховного Суду, та те, що успадкувати можна лише те, що належало спадкодавцю, суд приходить до висновку про необхідінсть відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням неналежного способу захисту невизнаних, порушених або оспорюваних прав та інтересів позивачки.

Outcome: dismissed