Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

28.10.2019 [PERSON] (правонаступником якого є [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з участю третьої особи [PERSON] , приватного нотаріуса Паламар Руслани Василівни про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій просить В подальшому не змінюючи предмету та підстав позову позивач [PERSON] (правонаступник [PERSON] ) уточнила позовні вимоги та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] від 21.12.2017 зареєстрованого в реєстрі за №1408, засвідченого приватним нотаріусом Паламар Р.В.; визнати недійсною довіреності від 21.12.2018, зареєстровану в реєстрі №1293, засвідчену приватним нотаріусом Паламар Р.В.; визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири від імені [PERSON] та [PERSON] від 10.09.2019, зареєстрований в реєстрі за №828, засвідчений приватним нотаріусом Тишківською Р.І.; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] частку в 1/2 квартири за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1715352946101); витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] квартиру за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1445787646101); стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до 2017-го року він, [PERSON] , проживав зі своєю дружиною [PERSON] (1941р.н.) у квартирі, що була її власністю, за адресою [ADDRESS] . При цьому він мав і своє житло у власності, а саме однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . У листопаді 2017р. помирає його дружина [PERSON] , і він залишився сам. За кілька днів до нього приїхали [PERSON] та [PERSON] . Дані особи, через якийсь період, взяли його до себе в квартиру, як пізніше він зрозумів, щоб заволодіти його майном. Після цього [PERSON] примусив його підписувати якісь документи, змісту яких він не розумів в силу свого віку. Про те, що він давав якісь довіреності на розпорядження належною йому нерухомістю та пенсією він дізнався лише у вересні 2019р. лише після того, як його тимчасово забрали з геріатричного пансіонату. До цього, він підписував якісь папери, які йому підсовував [PERSON] , але ніякої мови про те, що це довіреності на розпорядження нерухомістю чи пенсією не було. Він людина похилого віку і не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст паперів, які йому подавалися на підпис. [PERSON] обманював його щодо змісту паперів, які підсовував йому і казав ставити підпис, «як на пенсію». У дні, коли він ставив свої підписи, його возили автомобілем і в автомобілі давали на підпис папери, кажучи, що це необхідно для списання пального на автомобіль. Ніякий нотаріус не роз`яснював йому змісту укладених угод та їх правових наслідків. Пункт 6 глави 9 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджений наказом Мінюсту України №296/5 від 22.02.12р. передбачає: «Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.» В силу свого віку він погано бачив і чув, зміст юридичних документів дається йому до розуміння важко. Ні в довіреності від 21.12.18р. №1293, ні в довіреності від 29.05.18р. №420 не вказано, що зміст документу йому зачитувався. Як тепер з`ясувалося, він підписав декілька довіреностей, а саме довіреність на [PERSON] від 29.05.2018р. на повноваження, у тому числі на оформлення спадкових прав після смерті його дружини [PERSON] , представництво в органах та судах, а також отримання його пенсії. На підставі цієї довіреності, гр. [PERSON] оформив на нього частку в 1/2 квартири за адресою [ADDRESS] , як обов`язкову частку у спадщині після його дружини. А на підставі іншої довіреності на [PERSON] від 21.12.2018р. цю частку в квартирі вона подарувала від його імені своїй родичці [PERSON] , яку він навіть не знав. Ще за життя дружини вона оформила заповіт на свою племінницю [PERSON] , яка і повинна була отримати цю квартиру [ADDRESS] . З сім`єю [PERSON] у них багато років були дружні стосунки, вони підтримували їх і це рішення було справедливим. Щодо його квартири по [ADDRESS] , то гр. [PERSON] повідомив його, що ця квартира, як і квартира [ADDRESS] була забрана державою за борги по комунальних платежах. Проте, на сьогоднішній день він дізнався, що квартира була продана 26.06.2018р. гр. [PERSON] , а квартира по [ADDRESS] подарована. Він під тиском підписував документи, які підсовував йому [PERSON] , проте знав, що у нього нібито ніякого майна немає, а йому, як людині похилого віку треба була чиясь підтримка. Проте, оформивши ці оборудки [PERSON] та [PERSON] помістили його 03.10.2018р. у комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський геріатричний пансіонат». Таким чином поза його волею з його власності вибули частка в 1/2 квартири за адресою [ADDRESS] , та однокімнатна квартира по [ADDRESS] , а також пенсійне забезпечення за період з червня 2018 по жовтень 2019р. На підставі викладеного, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 19.11.2019 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду у підготовчому засіданні (т.1 а.с.29-31). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 15.05.2020 залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Антонову Вікторію Ігорівну (м. Львів. вул. Рубчака,25) (т.1 а.с.203). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 18.12.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду(т.1 а.с.54). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.02.2021 провадження у справі було зупинено до залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] ,який помер [INFO] (до [INFO] ) (т.2 а.с.73). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 01.09.2021 поновлено провадження у справі та залучено до участі в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з участю третіх осіб [PERSON] , приватного нотаріуса Паламар Руслани Василівни, приватного нотаріуса Антонової Вікторії Ігорівни про визнання договорів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] (місце проживання за адресою: [ADDRESS] ) (т.2 а.с.84). 09.12.2021 року позивач [PERSON] скерувала на адресу суду заяву про уточнення позовних вимог, як правонаступник померлого позивача [PERSON] (а.с.104-105 т.2.) В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Чайка А.М. уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення. Відповідачів [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, на адресу суду подали заяви про розгляд справи їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її інтереси в суді представляв адвокат Ільків М.М., який позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення. Треті особи приватний нотаріус Паламар Р.В., приватний нотаріус Антонова В.І. в судове засідання не з`явились, на адресу суду подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 21.12.2017 [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняла квартиру [ADDRESS] зобов`язалась сплатити за неї 301 700,00грн. (т.1 а.с.211). Пунктом 5.2. сторонам договору нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст.203, 209, 215-236 (правові наслідки недотримання сторонами при вчиненні правочину вимог закону), 182, п.4 ст.334, 640, 655-659, 660, 661, 662, 691, 692 (положення про купівлю-продаж майна) Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з усіма змінами та доповненнями. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 №1127в редакції постанови Кабінету міністрів України від 23.08.2016 №553, ст.ст.57, 65, 97 Сімейного кодексу України, ст.27 Закону України «Про нотаріат», ст.172 Податкового кодексу України, п.7 Правил користування приміщенням житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 08.10.1992 №572 із змінами а доповненнями, внесеними постановою Кабінету міністрів України 14.01.2009 №5, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», Постанову Правління НБУ «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013року №210 із змінами, внесеними згідно з Постановою Правління НБУ №407 від 25.11.2016, а також юридичні наслідки, пов`язані з заниженням дійсної ціни продажу. Крім того, у договору вказано, що цей договір посвідчено [PERSON] , приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири. Відповідно до довіреності від 21.12.2018 вбачається, що [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси з усіма необхідними повноваженнями зазначеними в довіреності від 21.12.2018 (т.1 а.с.130). Довірителю нотаріусом роз`яснено зміст ст.ст.237-239, 240, 244, 245, 247-249, 1000, 1006, 1007 Цивільного кодексу України, ст.ст.57, 97 Сімейного кодексу України. Ця довіреність посвідчена Паламар Р.В., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Довіреність підписана Мельником Іваном Миколайовичем у присутності нотаріуса. Особи його встановлено, дієздатність перевірено. Згідно ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст.238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Як встановлено в ст.244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. В ч.1 ст.245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до договору дарування 1/2 частки квартири від 10.09.2019 [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частку квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.131). Пунктом 7 Договору передбачено, що зміст ст.ст.334, 376, 717, 719, 722, 727, 728 Цивільного кодексу України та ст.65 Сімейного кодексу України, ст.152 Житлового кодексу України, пункту 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету України від 08.10.1992 року за №572, в редакції, затвердженій постановою Кабінету України від 24.01.2006року за №45, зі змінами, внесеними постановою Кабінету України від 14.01.2009року за №5, постановою Кабінету України від 28.12.2016року за №1024, сторонам що підписали цей договір, нотаріусу роз`яснено. Крім того, у договору вказано, що цей договір посвідчено Тишківською Р.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи громадяни, які підписали договір, встановлено, їх дієздатність, а також належність [PERSON] відчужуваної 1/2 частки квартири та повноваження представника перевірено. Державна реєстрація права власності [PERSON] на вищевказану частку квартири проведена 10.09.2019 за реєстраційним номером 1715352946101 (т.1 а.с.134). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків ( ч.1 ст. 215 ). У відповідності до вимог ч.1-5 ст. 203 зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1-3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені ( ч.1 ст.225 ). Так у відповідності до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у п. 16 постанови пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Однак, позивачем не надано суду доказів перебування [PERSON] на час надання довіреності від 21.12.2018, укладення договору купівлі-продажу від 21.12.2017 та договору дарування від 10.09.2019 в стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ). Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК розуміє в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. V пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною першою статті 230 визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до вимог ч. 1 ст.231 правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2018 [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.74-75). Відповідно до вимог ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Аналіз змісту ст.330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст.388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Ч.1 ст.388 ЦК України, передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В даному випадку позивачем не доведено наявність психологічного або фізичного тиску на [PERSON] з боку відповідачів за для примусу укласти відповідні договори та довіреність. Недоведеність позовних вимог є підставою для відмови у його задоволенні. Що стосується вимог про визнання договорів купівлі-продажу, дарування та довіреності недійсним з приводу навмисного оману з боку відповідачів щодо умов договорів та довіреності також не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довела, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, договір укладений шляхом обману, беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed