Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Адвокат Овсепян К.А., яка діє в інтересах [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із вищезазначеною позовною заявою, яку мотивує тим, що 12.05.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, зареєстрований Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 105. Від даного шлюбу у сторін народилася спільна донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , видане Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис №374. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львів від 18.10.2016 р. у справі №463/2786/16-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Надалі [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання спільної дитини [PERSON] . Рішенням Личаківського районного суду м. Львів у справі №463/2785/16-ц від 29.07.2016р. позовна заява [PERSON] задоволена повністю, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 750 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову - 10.06.2016 р. та до досягнення дитиною повноліття. Позивачка зазначає, що як під час розгляду справи про розірвання шлюбу, так і справи про стягнення аліментів, питання про визначення місця проживання дитини не вирішувалося, проте на даний час виникає ряд питань щодо спільної дитини, які потребують дозволу батька, як другого з батьків. Однак, зважаючи на те, що батько на постійний основі проживає за кордоном, виникла необхідність юридично правильного оформлення документів, щодо визначення місця проживання дитини, а відтак у позивача є необхідність звернення до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даною позовною заявою. За таких обставин, позивачка просить суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] . Представник позивача [PERSON] адвокат Овсепян К.А. в підготовче судове засідання надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. У зв`язку із визнанням позову відповідачем просила ухвалити рішення у порядку ст. 200 ЦПК України. Позовні вимоги підтримала та просила такі задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутності. Позовні вимоги визнав повністю та просив такі задоволити. Представник органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому Шатров В., в підготовче судове засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Підтримав позовні вимоги позивача в межах висновку Органу опіки та піклування, копію якого долучено до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви зокрема, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3 ст. 200 ЦПК України, за результатом підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.05.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] , було укладено шлюб, зареєстрований Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 105. Від даного шлюбу у сторін народилася спільна донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , видане Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 374. Відповідно до рішення Личаківського районного суду м. Львів від 18.10.2016 р. у справі №463/2786/16-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Крім цього, рішенням Личаківського районного суду м. Львів у справі №463/2785/16-ц від 29.07.2016р. позовна заява [PERSON] задоволена повністю, ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 750 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову - 10.06.2016 р. та до досягнення дитиною повноліття. Встановлено, що з моменту розірвання шлюбу, мати самостійно виховує дитину, а батько у свою чергу, час від часу телефонує дитині та постійно спілкується з нею. З матеріалів позовної заяви слідує, що [PERSON] надає кошти на утримання своєї доньки [PERSON] систематично та добровільно, а відтак, мати дитини, не зважаючи на наявність рішення про стягнення аліментів, не звертається до державної виконавчої служби з виконавчим листом. Наразі батько дитини підтримує контакти із колишньою дружиною та спільною донькою, однак побачення не відбуваються зважаючи на їх віддалене місце проживання. Відповідно до довідки № 50 від 17.01.2023 р. [PERSON] 1994 р.н. зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та разом з нею проживають: чоловік - [PERSON] 1980 р.н.; донька - [PERSON] 2012 р.н.; син - [PERSON] 2019 р.н. Відповідно до акту про проживання особи без реєстрації №48 від 17.01.2023р. [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] - з 20.08.2017 р. і по даний час. Реєстрація місця проживання заявниці також підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2023/000387943 від 16.01.2023 року, копія якого досліджена судом. Встановлено, що батько [PERSON] на постійний основі проживає за кордоном, у зв`язку з чим виникла необхідність юридично правильного оформлення документів, щодо визначення місця проживання дитини, а відтак у позивача виникла необхідність звернення до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даною позовною заявою. Відтак, звернення до суду з даним позовом відповідає принципам цивільно-процесуального закону та правом сторони в даному випадку на вирішення спору шляхом визначення місця проживання дитини, з огляду на фактичні обставини у даних правовідносинах. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ?від 11 липня 2017 року у справі "М. С. проти України", заява № 2091/13). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. При цьому суд зауважує, що відповідач [PERSON] не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із донькою, вирішивши питання про встановлення порядку участі батька у її вихованні. Розуміючи, що спір стосується чутливої сфери правовідносин, суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та визначення місця проживання її з матір`ю не впливатиме на взаємовідносини батька з донькою, оскільки таке визначення місця проживання дитини, не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечать інтересам дитини. В даному випадку суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 16.02.2023 року за №89/23/01-12, як належний доказ по справі. Водночас батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та її розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. З огляду на вищенаведені фактичні обставини справи та з урахуванням позиції сторін, суд приходить до висновку, що позовна заява ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованою, а тому підлягає до задоволення. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати у розмірі 536, 80 грн. судового збору. В порядку ч.1 ст. 142 ЦПК України, слід повернути [PERSON] з державного бюджету, п`ятдесят відсотків сплаченого, згідно квитанції № P24A742771699D32971 від 20.01.2023 року, судового збору, що становить 536, 80 грн.

Outcome: approved