Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 14.04.2010 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13.03.2020 року. Під час шлюбу ними було придбано автомобіль «KIA SPORTAGE», 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] , який зареєстровано на ім`я відповідача та який перебуває у її володінні та користуванні. Як зазначає позивач, вартість автомобіля становить 693 100,00 грн. На дату придбання автомобіля було сплачено спільні кошти подружжя в розмірі 184 973,00 грн., тобто частка кожного з них становила 92 486,50 грн. Також, для сплати 50 % вартості автомобіля, він надав відповідачу особисті кошти в розмірі 161 577,76 грн., отримані ним від продажу 30.06.2015 року власного автомобіля «Suzuki Swift», який був придбаний ним за власні кошти до шлюбу і не належав до спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, 15.09.2016 року відповідачем було сплачено за транспортний засіб грошові кошти в розмірі 346 550,00 грн., з яких 92 486,12 грн. - кошти відповідача, 254 063,88 грн. - його особисті кошти. Для придбання автомобіля було укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до п.2 якого сума кредиту, яка надавалась, складає 356 911,85 грн., що становила 50 % вартості автомобіля. Тобто, подальше погашення кредитного договору здійснювалось зі спільних коштів подружжя у рівних частинах 50/50, а саме в розмірі 178 455,93 грн. Відповідно до п.4.12, 4.13 договору застави вказаний автомобіль був переданий в заставу за його письмовою згодою та є спільною сумісною власністю подружжя, так як придбаний у шлюбі. Відтак, на думку позивача, з урахуванням джерел коштів, що сплачувались за спірний автомобіль, є підстави для відступлення рівності розміру часток у спільній сумісній власності подружжя із визначенням розміру його частки - 62,41 %, частки відповідача - 37,59 %. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, позивач просив задовольнити його вимоги, а саме визнати за ним частку в розмірі 62,41 % у спільній сумісній власності на спірний автомобіль, стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 432 519,81 грн. в рахунок грошової компенсації вартості 62,41 % частини транспортного засобу, а також припинити його право власності на 62,41 % частки автомобіля на користь відповідача з дня отримання ним грошової компенсації. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.11.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.02.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що сторони по справі припинили вести спільне господарство з вересня 2019 року, що встановлено рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13.03.2020 року у справі №754/17238/19. За час шлюбу було придбано спірний автомобіль, вартістю 693 100,00 грн., який придбано за рахунок власних коштів відповідача та кредитних коштів згідно договору № 93540263000 про надання споживчого кредиту, які і досі сплачується самостійно відповідачем. На дату придбання автомобіля оплату його вартості було здійснено за рахунок власних коштів відповідача, яка напередодні здійснила продаж належного їй особисто автомобіля «Тойота Рав-4», який було придбано нею у 2007 році до вступу у шлюб. Продаж належного їй автомобіля було здійснено за 140 000,00 грн., які було використано на перший внесок за автомобіль, про що було відомо позивачу, оскільки він сам вів перемовини щодо продажу. Крім того, із покупцями була дружня домовленість про частковий попередній розрахунок за автомобіль. Щодо коштів в розмірі 161 577,73 грн., про які позивач зазначає, як про власні та отримані за рахунок відчуження належного йому автомобіля, то представник відповідача вказала, що про ці кошти та їх розмір відповідачу нічого не було відомо, а тому вони не використовувались в інтересах сім`ї під час шлюбу. На момент придбання спірного автомобіля особистих коштів у позивача не було, під час перебування у шлюбі позивач не працював та не мав самостійного доходу. Представник відповідача стверджує, що кошти подружжя, що сплачено в якості передоплати за придбаний під час шлюбу автомобіль в розмірі 356 911,85 грн. не є спільним майном подружжя, оскільки з них 140 000,00 грн. є особистими грошовими коштами відповідача, отриманими внаслідок продажу належного їй автомобіля. Іншу частину коштів відповідач отримала в позику від своїх батьків за рахунок продажу ними житлової квартири. Відтак, відповідач категорично не погоджується з вимогою позивача ділити порівну кошти, отримані в якості кредиту, адже кредит досі не сплачено і витрати за нього повністю несе відповідач самостійно. За час шлюбу погашення кредиту здійснювалось відповідачем за рахунок коштів, отриманих у позику. З часу припинення шлюбних відносин у вересні 2019 році відповідачем було самостійно сплачено за користування кредитом 125 376,00 грн., залишок по тілу кредиту становить 138 478,88 грн. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 04.03.2021 року до суду надійшли заперечення представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача на позовну заяву. У даних запереченнях представник позивача вказує на те, що фактичне розірвання шлюбу відбулось з набрання судового рішення законної сили 23.04.2020 року. Дійсно у жовтні 2019 року позивач переїхав жити окремо від відповідача, проте це не впливало на їх права та обов`язки як чоловіка та дружини. Щодо твердження про внесення відповідачем коштів у розмірі 140 000,00 грн. з продажу належного їй автомобіля, то воно не відповідає дійсності, оскільки намір продажу цього автомобіля відповідач здійснила вже після попередньої оплати за кошти позивача, отримані ним від продажу власного автомобіля. Так, внесення попередньої оплати за спірний автомобіль було здійснено 15.09.2016 року в розмірі 14 900,00 грн., в подальшому позивачем сплачено 19.10.2016 року кошти в розмірі 139 000,00 грн., 20.10.2016 року - 149 000,00 грн., 21.10.2016 року - 43 650,00 грн. В той же час, укладання відповідачем договору купівлі-продажу її автомобіля відбулось тільки 01.11.2016 року. За твердженням представника позивача, кошти, отримані відповідачем, не були сплачені однією сумою в розмірі 140 000,00 грн. на погашення кредиту, а були витрачені відповідачем на власні потреби, а саме на відпочинок за кордоном. Разом з цим, за період з 01.01.2016 року по 01.11.2016 року, тобто у час отримання кредиту, на рахунок позивача надходили кошти в розмірі 69 554,16 доларів США. Представник позивача наголошує на тому, що відповідач не довела документально, що позивач не мав коштів на внесення вказаної у позові суми коштів на придбання автомобіля, а також те, що вона отримала попередню оплату за намір продажу свого автомобіля та в неї були кошти на внесення власних коштів за п.4.1 договору № 93540263000 про надання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу. Також, відповідачем не надано доказів того, що решту коштів вона отримала від своїх батьків. Крім того, батьки відповідача маючи кредитні зобов`язання, які ними не виконувались, про що свідчать численні звернення до суду фінансових та банківських установ. Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач протягом шлюбу не працював та не мав самостійного доходу. Посилаючись на викладене, представник позивача вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами її твердження, а тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 15.04.2021 року до суду надійшла відповідь представника відповідача [PERSON] на вищевказані заперечення представника позивача. У даній відповіді представник відповідача наполягає на тому, що продаж належного відповідачу автомобіля відбувався за сприянням самого позивача дружині його знайомого і згідно їх домовленостей розрахунки відбувались поетапно і лише після здійснення розрахунків в повному обсязі між сторонами було укладено договір купівлі-продажу. Така домовленість була пов`язана саме з необхідністю внести перший внесок за автомобіль, який придбавався на умовах споживчого кредиту. Саме грошові кошти, отримані відповідачем були спрямовані на внесення першого внеску за кредитним автомобілем, який вже придбавався під час шлюбу. На думку представника відповідача, грошові кошти в розмірі 161 577,76 грн., які позивач вважає особистими та такими, що не відносяться до спільної сумісної власності подружжя, отримані ним 30.06.2015 року, тобто за 1 рік і 4 місяці до придбання кредитного автомобіля. Значний проміжок в часі між продажем позивачем власного автомобіля та придбання відповідачем автомобіля у шлюбі на кредитних умовах не доводить жодним чином того, що авансовий платіж по кредитному договору було здійснено за рахунок особистих коштів позивача. Факт наявності у позивача на банківському рахунку грошових коштів в розмірі 69 554,16 доларів США також не доводить, що ці кошти були направлені позивачем на внесення авансового платежу за кредитним договором чи подальше його погашення, а доказів щодо руху коштів по рахунку згідно виписки банку позивач не надає суду. Представник відповідача також звернула увагу на те, що згідно записів у трудовій книжці позивача вбачається, що позивач звільнився з роботи 20.01.2014 року, а з 10.03.2014 року йому було призначено допомогу по безробіттю, інших записів про працевлаштування після 20.01.2014 року трудова книжка позивача не містить. Відтак, представник відповідача наполягає на тому, що авансовий платіж за спірний автомобіль здійснювався за рахунок особистих коштів відповідача, отриманих як внаслідок продажу належного їй автомобіля, так і за рахунок коштів, що надавались їй в якості допомоги від своїх батьків. Заперечуючи проти доводів представника позивача, представник відповідача вважає, що є істотні обставини, які надають підстави зменшити частку позивача. Так, щодо коштів в розмірі 69 554,16 доларів США представник відповідача зауважила, що про ці кошти відповідачу ніколи нічого не було відомо, відтак, позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував від неї спільне майно та витратив його на шкоду інтересів сім`ї, оскільки за умови наявності таких коштів у неї не було б підстав для оформлення споживчого кредиту в інтересах сім`ї. Крім того, сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] . Питання щодо сплати аліментів та додаткових витрат на утримання дитини розглядається у суді (справа № 754/13083/20), оскільки позивач не сплачує аліменти у достатньому розмірі, необхідному для нормального утримання неповнолітньої дитини та відмовляється нести спільно з матір`ю додаткові витрати на утримання дитини, виходячи з її вподобань, захоплень та здібностей. Крім того, представник відповідача вважає, що сума коштів, яка сплачувалась відповідачем після припинення шлюбних відносин не відноситься до спільного майна подружжя, а, відтак, не підлягає поділу. Представник відповідача зауважила, що позивач не зазначає, на якій правовій підставі він має право вимагати компенсацію за автомобіль, який знаходиться в іпотеці в банківській установі та щодо якого не виконано кредитні зобов`язання в повному обсязі, а також не надав доказів, що саме він несе витрати щодо сплати тіла кредиту та відсотків по ньому. Крім того, відсутні підстави для задоволенні позову, виходячи з положень ст.365 ЦК України. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.06.2021 року витребувано у АТ «УкрСиббанк» інформацію щодо суми коштів, сплачених від імені [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором №93540263000 від 24.10.2016 року про надання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу "KIA SPORTAGE" номер кузова: (VIN) [NUMBER] на дату 23.04.2020 року. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 29.09.2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи АТ «УкрСиббанк». 16.02.2022 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати за ним частку в розмірі 60,21 % у спільній сумісній власності на спірний автомобіль, стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 417 345,88 грн. в рахунок грошової компенсації вартості 60,21 % частини транспортного засобу, а також припинити його право власності на 60,21 % частки автомобіля на користь відповідача з дня отримання ним грошового відшкодування. 07.07.2022 року до суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати за ним частку в розмірі 48,82 % у спільній сумісній власності на спірний автомобіль, стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 338 362,68 грн. в рахунок грошової компенсації вартості 48,82 % частини транспортного засобу, а також припинити його право власності на 48,82 % частки автомобіля на користь відповідача з дня отримання ним грошової компенсації. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.10.2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, подавши до канцелярії суду клопотання про відкладення судового засідання, вказуючи на те, що через бойові дії вона була змушена виїхати за межі України задля забезпечення власної безпеки та безпеки членів сім`ї і до закінчення військової агресії, з огляду на власну безпеку, вона не має можливості прибути в судове засідання, хоча має намір скористатись своїм правом і особисто взяти участь в судовому засіданні. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача суд ураховує наступне. Відповідно до статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні режимі відео конференції; необхідність витребування нових доказів; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи без її участі, дала особисті пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Виходячи з вищенаведеного, суд враховує тривалість розгляду справи та те, що після призначення справи до розгляду по суті з квітня 2022 року відповідач жодного разу не з`явилася в судове засідання, а клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із введенням воєнного стану подані нею особисто до канцелярії суду. Суд залишає без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки поточна ситуація, яка склалася у м. Києві, а також де знаходиться територіально приміщення Деснянського районного суду м. Києва відсутні бойові дії. Крім того, з квітня 2022 року суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, керується дотриманням розумних строків розгляду справи та недопущенням порушення прав інших учасників справи. Суд враховує і те, що Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними. Судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. Відповідач неодноразово просила відкласти розгляд справи у зв`язку із введенням воєнного стану на території України. Про будь - які конкретні причини неможливості явки до суду відповідач у клопотаннях не зазначала. Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжено. Статтею 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Отже, за змістом вищевказаних норм, право людини на судовий захист не може бути обмежене, тому суди під час воєнного стану працюють у штатному режимі з певними обмеженнями. Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом. За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості), має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У відповідача мали б бути не ілюзорні, а реальні побоювання щодо власної безпеки при переміщенні для участі в судовому засіданні у м.Києві, проте про будь - які реальні побоювання відповідач у клопотаннях не вказував, заяви про розгляд справи без її участі не подавала, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не заявляла. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає, що вищевказане в сукупності свідчить про достатність часу та можливостей для відповідача для реалізації нею своїх прав на захист, в тому числі і подання доказів. При цьому суд враховує наявність відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив. Суд також зауважує, що відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не обґрунтувала заяву про відкладення розгляду справи неможливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач мала представника, явку якого в судове засідання також не забезпечила. Відтак, суд розцінює дії відповідача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої відповідача. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Заслухавши пояснення позиваа та його представника, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 14.04.2010 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 13.03.2020 року у справі № 754/17238/19. За час шлюбу сторони придбали автомобіль «KIA SPORTAGE», 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , вартістю 693 100,00 грн., який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22.10.2016 року зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Визначена вартість майна сторонами не оспорюється. Постійним користувачем вказаного автомобіля є відповідач. Між сторонами існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до уточнених позовних вимог, позивач просить виділити відповідачу у користування спірний автомобіль виплатою грошової компенсації, виходячи вартості майна з урахуванням сплати ним за вказаний автомобіль як спільних коштів подружжя, так і його особистих коштів. Сторона відповідача проти позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що автомобіль придбано за особисті кошти відповідача, а тому вказаний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя. За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації. Отже, законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя. Відповідно до статті 71 СК України, суд може ухвалити рішення щодо поділу майна в натурі. Такий спосіб застосовується до подільних речей, тобто речей, які можна поділити без втрати їх цільового призначення (стаття 183 ЦК України). Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об`єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При вирішенні даного спору, суд враховує, що положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16. Подібні висновки також викладені Верховним Судом України у постановах: від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, з якою погодилася й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Тобто судова практика з указаного питання є сталою та сформованою. У постанові від 30 червня 2020 року від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду, серед іншого вказала, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї. Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, під час судового розгляду встановлено, що сторони під час перебування у шлюбі придбали автомобіль «KIA SPORTAGE», 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , вартістю 693 100,00 грн., який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22.10.2016 року зареєстрований за відповідачем [PERSON] . Вказаний автомобіль придбано відповідно до договору № 214273-Y02810 купівлі-продажу автомобіля із використанням банківського кредиту від 15.09.2016 року. Відповідно до п.2.1, 2.2 даного договору, повна ціна автомобіля складає 693 100,00 грн. Покупець здійснює розрахунок за цим договором у строки згідно умов даного договору в наступному порядку: -за рахунок власних грошових коштів покупець сплачує суму власного внеску в розмірі 346 550,00 грн., що становить 50 % повної ціни автомобіля; -за рахунок грошових коштів отриманого у банку банківського кредиту покупець сплачує різниця коштів між повною вартістю та сплаченим покупцем авансом в розмірі 346 550,00 грн., що становить 50 % повної ціни автомобіля (а.с.17-18, 19, 20). Вказаний автомобіль переданий у заставу АТ «УкрСиббанк» відповідно до договору застави транспортного засобу № 93540263000 від 24.10.2016 року, відповідно до п.1.3 якого даною заставою забезпечується у повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань заставодавця [PERSON] за договором № 93540263000 від 24.10.2016 року про надання споживчого кредиту на придання транспортного засобу, зокрема зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих кредитних коштів (кредиту) за кредитним договором в розмірі 356 911,85 грн. та сплатити плату за кредит в порядку, на умовах та в терміни, встановлені в кредитному договорі, на рахунок, зазначений в кредитному договорі, у термін до 24.10.2023 року, або інший встановлений згідно до умов договору, зобов`язання по сплаті процентів та комісії на рахунки, зазначені в кредитному договорі в розмірі процентів - 17 % річних або в іншому розмірі у випадку його зміни відповідно до кредитного договору, комісії за видачу кредиту в розмірі 10 361,85 грн. відповідно до кредитного договору. Згідно п.п.4.12, 4.13 договору застави, посвідчення цього договору проводиться за заявою чоловіка заставодавця [PERSON] . Заставодавець свідчить, що переданий в заставу автомобіль є спільною сумісною власністю, так як був придбаний у шлюбі (а.с.21-22). Відповідно до заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить визнати за ним частку в розмірі 48,82 % у спільній сумісній власності на спірний автомобіль, стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 338 362,68 грн. в рахунок грошової компенсації вартості 48,82 % частини транспортного засобу, а також припинити його право власності на 48,82 % частки автомобіля на користь відповідача з дня отримання ним грошової компенсації. При цьому позивач виходить з того, що припинення шлюбу відбулось 23.04.2020 року. До цього періоду він сплатив наступні кошти в рахунок вартості автомобіля: 161 577,76 грн. - його власні кошти, отримані від продажу 30.06.2015 року власного автомобіля «Suzuki Swift», який був придбаний ним за власні кошти до шлюбу; 184 972,24 грн. - кошти подружжя, що зароблені та складені спільними зусиллями подружжя до купівлі автомобіля, а тому, виходячи з рівності часток, кожен з подружжя вклав 92 486,12 грн. За час шлюбу сторонами було сплачено за кредитним договором 168 597,60 грн., які також підлягають поділу, як спільні кошти подружжя, і його частка становить 84 298,80 грн. Таким чином, загалом ним було сплачено вартість автомобіля в розмірі 338 362,68 грн., що складає 48,82 % зобов`язань за кредитним договором за набутого майна, проте ним не користується і не розпоряджається, а тому має право на отримання відшкодування частини сплачених ним грошових коштів від відповідача. Сторона відповідача проти даних тверджень заперечувала, вказуючи на те, що спірний автомобіль придбано за особисті кошти відповідача в розмірі 140 000,00 грн., отримані нею від продажу належного їй автомобіля «Тойота Рав-4», а також коштів, наданих її батьками. Крім того, сплата кредитних коштів за спірний автомобіль здійснювалась особисто відповідачем, оскільки позивач не працював та не мав доходів. Суд відхиляє доводи позивача в частині сплати ним власних коштів за спірний автомобіль в розмірі 161 577,76 грн., оскільки вказані твердження не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у справі, виходячи, в тому числі, і з дати продажу належного йому автомобіля. Посилання позивача про наявність у нього у період придбання спірного автомобіля грошових коштів на банківському рахунку в розмірі 69 554,16 доларів США також жодним чином не підтверджують факту внесення позивачем будь-яких особистих коштів на придбання спірного майна. Це ж стосується і тверджень відповідача про внесення її особистих коштів, оскільки вони також не підтверджуються належними доказами у справі. Так, належний відповідачу автомобіль було продано 01.11.2016 року за 140 000,00 грн. (а.с.63). В той же час, спірний автомобіль придбано 15.09.2016 року. Крім того, надана відповідачем виписка - список погашень по кредиту на автомобіль також не містить жодного зазначення внесення вказаної суми на погашення кредиту. Інших доказів відповідачем суду не надано. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до п.4.13 договору застави відповідач засвідчила, що переданий в заставу автомобіль є спільною сумісною власністю, так як був придбаний у шлюбі. Таким чином, ані сторона позивача, ані сторона відповідача належним чином не спростувала презумпцію рівності часток. Крім того, відповідачем жодним чином не доведено, що автомобіль придбано виключно за її особисті кошти та є її особистою власністю. Відтак, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу на загальних підставах. При цьому суд враховує, що на підставі рішення Деснянського районного суду м.Києва від 13.03.2020 року у справі № 754/17238/19 шлюб між сторонами було припинено внаслідок розірвання з 23.04.2020 року і з цього часу слід обраховувати початок перебування спірного автомобіля у особистому користуванні відповідача. Відтак, суд погоджується з доводами позивача щодо визначення періоду обрахування сплати коштів подружжя, в тому числі і кредитних, за спірний автомобіль строком до 23.04.2020 року. Суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що вказаним судовим рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинено у 2019 році, оскільки встановлення вказаної обставини дане рішення не містить. Інших доказів припинення сімейно-шлюбних відносин сторонами у 2019 році матеріали справи також не містять. Таким чином, суд вважає, що при визначенні часток спільної сумісної власності необхідно виходити з розміру першого внеску за автомобіль, сплаченого сторонами в період шлюбу за спільні сумісні кошти в розмірі 346 550,00 грн., що становить 50 % вартості автомобіля, а також коштів подружжя, які було сплачено за кредитним договором 168 597,60 грн., які також підлягають поділу, як спільні кошти подружжя. Таким чином, за час шлюбу сторонами було виплачено 515 147,60 грн., що становить 74,33 % загальної вартості автомобіля, тобто частка кожного з подружжя становить 257 573,80 грн. (37,16 %). З урахуванням наведеного, суд вважає, що за позивачем належить визнати право на частку у спільній сумісній власності на транспортний засіб в розмірі 37,16 %. При поділі спірного рухомого майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, суд враховує фактичний порядок користування цим майном, за яким постійним користувачем автомобіля є відповідач, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про залишення цього автомобіля у власності відповідача відповідно до установленого порядку користування із припиненням права власності позивача при стягненні з відповідача компенсації частки у цьому майні на користь позивача в розмірі 257 573,80 грн. Доводи відповідача про невнесення позивачем вартості її частки у спільному майні на депозитний рахунок суду, є безпідставними. Так, у даній справі предметом позову є визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості належної йому частки у спільному майні. Позов пред`явлено на підставі статті 364 ЦК України. Вимог про припинення права спільної власності на підставі статті 365 ЦК України, при якій слід внести кошти на депозит суду, позивач не заявляв. У разі отримання компенсації право на частку у праві спільної власності припиняється у силу закону, а саме на підставі частини другої статті 364 ЦК України, а тому відповідні доводи сторони відповідача є помилковими. Крім того, доводи представника відповідача про те, що спірний автомобіль придбавався за рахунок кредиту, який вона погашала самостійно, не спростовують висновок суду про поділ майна подружжя в спосіб, який просив позивач. Верховний Суд у постанові від 16.12.2022 року у справі справа № 686/24549/15 (провадження № 61-5165св21) зазначив, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за кредитні кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Проте відповідних позовних вимог відповідач не пред`являла. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме визнання за позивачем частки в розмірі 37,16 % у спільній сумісній власності на транспортний засіб «KIA SPORTAGE», 2016 року випуску, державний номер [NUMBER] , зі стягненням із відповідача коштів в сумі 257573,80 грн. у рахунок грошової компенсації вартості 37,16 % частини транспортного засобу із подальшим припиненням права власності позивача на вказану частку на користь відповідача з дня отримання [PERSON] грошової компенсації. Інші твердження сторін та їх представників висновки суду не спростовують та підстави для задоволення позову повністю чи відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в розмірі 2575,74 грн. На підставі ст.ст.60, 63, 70 СК України, ст.ст.355, 356, 357, 368, 372 ЦК України, Постанови ПВСУ №11 від 21.12.2007 року,

Outcome: partial