Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, Державної казначейської служби України в якому просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 300 000 грн, завдану унаслідок бездіяльності слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Києві. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 жовтня 2018 року у відсутність дозволів слідчого судді за місцем проживання та роботи позивача, а також у його близьких родичів працівниками СБУ проведено ряд обшуків, у тому числі під час обшуку за місцем роботи [PERSON] вилучено грошові кошти у розмірі 370 тис грн. і 20 600 доларів США, які є власністю його родини та відображені у декларації про доходи. Зазначені грошові кошти були вилучені працівниками СБУ та зберігалися із порушеннями КПК України, відомчих інструкцій. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2019 зобов`язано слідчого повернути [PERSON] вилучені кошти, проте зазначене рішення суду умисно не виконувалося до 12.12.2019, тобто у термін понад 1 рік. У зазначеному провадженні позивач не набув статусу підозрюваного, а є особою, права якої було обмежено. У зв`язку із зазначеним фактом [PERSON] звернувся із заявою в порядку ст. 214 КПК України щодо внесення відомостей про вчинене працівниками органів СБУ кримінальне правопорушення за ч. 3 ст.365 КК України до ДБР. За наслідками розгляду заяви останнього відомості до ЄРДР внесено не було, що змусило його звернутися до суду. Згідно з ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2019 зобов`язано внести відомості до ЄРДР за заявою адвоката Рембецького В.Ю. в інтересах [PERSON] про можливе перевищення службовими особами Головного слідчого управління СБУ та слідчого управління Головного слідчого управління СБУ своїх службових повноважень під час проведення ними 12.10.2018 обшуків житлових приміщень та іншого володіння осіб у рамках кримінального провадження №22018000000000040. 01 березня 2019 року відповідно до зазначеної ухвали прокурором відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України Шевченком Д.А. до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення № 42019000000000466 за ч. 1 ст. 365 КК України, (незважаючи на те, шо в заяві [PERSON] , яку задоволено Печерським районним судом м. Києва, повідомлялося про вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України). Провадження досудового розслідування зазначеного кримінального провадження доручено слідчому Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві, Болотіну А.Є. Всупереч змісту рішення Печерського районного суду м. Києва від 25.01.2019 відомості до ЄРДР внесено за ч. 1 ст. 365 КК України, незважаючи на наявність матеріальних збитків в розмірі 370 тис грн. і 20 600 доларів США. Постановою від 08.04.2019 слідчого Болотіна А.Є. [PERSON] відмовлено у визнанні потерпілим у вищезазначеному кримінальному провадженні. Лише після його звернення до Печерського районного суду м. Києва та оскарження постанови слідчого про відмову у визнанні потерпілим, на підставі ухвали суду від 13.08.2019 слідчим Болотіним А.Є. 13.11.2019р. винесено постанову про визнання позивача потерпілим, проте жодного разу у якості потерпілого не допитано, незважаючи на численні звернення останнього. Під час досудового розслідування без відповіді слідчим Болотіним А.Є. залишено всі неодноразові звернення та клопотання [PERSON] від 14.11.2019, 09.12.2019, 21.02.2020 , 25.05.2020 та 14.09.2020. Відповіді як на заявлені клопотання, так і про наслідки досудового розслідування від слідчого позивач не отримав. 27 липня 2020 року позивачем направлено скаргу до Печерського районного суду м. Києва на бездіяльність слідчого Болотіна А.Є. 26 червня 2020 року адвокатом позивача - Рембецьким В.Ю. направлено клопотання про ознайомлення із матеріалами вищезазначеного кримінального провадження. Лише 21.09.2020 адвокатом Рембецьким В.Ю. отримано повідомлення від слідчого Болотіна А.Є. про залишення його клопотання без розгляду від 26.06.2020, оскільки кримінальне провадження закрито ще 01.03.2020. При цьому це повідомлення датоване ще 19.08.2020р. Оскільки з даною постановою позивач категорично був не згоден, після отримання оскаржив її у встановленому законодавством України порядку. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2021 у справі № 757/41499/20-к постанову слідчого Другого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві Болотіна А.Є. від 01.03.2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019000000000466 від 01 березня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, - скасовано, зобов`язано слідчого відновити досудове розслідування в даному кримінальному провадженні і провести досудове розслідування. Отримавши судове рішення, [PERSON] звернувся 11 травня 2021 року до ТУ ДБР, розташованому у м. Києві із заявою про надання інформації у кримінальному провадженні № 42019000000000466 від 01.03.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України. А також прохав надати можливість ознайомлення з матеріалами зазначеного кримінального провадження. Відповідно до листа №12022/21/11-02-898/21 від 22.06.2021 начальника першого слідчого відділу С. Блудової про направлення листа до Офісу Генерального прокурора та Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері про необхідність вжиття заходів до відновлення кримінального провадження № 42019000000000466 від 01.03.2019 року, визначення підслідності та внесення відомостей до ЄРДР. 27 липня 2021 року позивач звернувся із заявою до Офісу Генерального прокурора, військової прокуратури Київського гарнізону та Територіального управління ДБР, розташоване у м. Києві, у якій прохав надати мені інформацію щодо виконання ухвали від 17.02.2021 Печерського районного суду м. Києва. Згідно відповіді Київської спеціалізованої прокуратури № 18 1548вих 21 від 13.08.2021 лист начальника першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Києві С. Блудової не надходив. Кримінальне провадження № 42019000000000466 від 01.03.2019 року закрито через закінчення термінів слідства та поновленню не підлягає. Унаслідок бездіяльності та безвідповідальності слідчого Болотіна А.Є. після початку кримінального провадження жодній особі не повідомлено про підозру. За результатами кримінального правопорушення воно завершено у зв`язку зі спливом термінів встановлених для розслідування правопорушення передбаченого ч. 1 ст.365 КК України. Такий результат став наслідком неефективного досудового розслідування, проведеного з порушенням об`єктивно необхідних строків та умисних дій слідчого спрямованих на приховування злочину, вчиненого працівниками СБУ. Про вчинення злочину працівниками СБУ під час обшуків 12 жовтня 2018 року позивачем подано відповідну заяву, на підставі якої проводилося досудове розслідування, яке ніяких результатів не дало, численні скарги на слідчого судами підтримувалися, скасовувалися незаконні постанови слідчого про закриття кримінальних проваджень, але справа так і не була вирішена, досудове розслідування належним чином не проведено, ухвали суду про це не виконані. Факт неналежного виконання службових обов`язків слідчим ТУ ДБР розташованого у м. Києві Болотіним А.Є. визнано в ухвалі Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2020 та військовою прокуратурою Київського гарнізону. [PERSON] , як особа чиї інтереси порушено, розраховував на справедливе та швидке поновлення його інтересів та притягнення винних осіб до передбаченої законодавством України відповідальності. [PERSON] наголошує, що вимушений був неодноразово їздити до міста Києва до судових органів, де доводив бездіяльність слідчого Болотіна А.Є., необґрунтованість прийнятих ним процесуальних рішень (відмову у визнані потерпілим, скасування постанови про закриття кримінального провадження). Також він поніс матеріальні витрати на ці поїздки, а також на правову допомогу адвокатів. У результаті бездіяльності слідчого Болотіна А.Є. у позивача погіршився стан здоров`я. Нервове напруження, несправедливість з боку органу розслідування позбавило його звиклого ритму життя. [PERSON] зазнав душевних страждань і переживань, витрачаючи час та додаткові кошти на звернення до адвокатів і суді, щоб довести порушення своїх прав. [PERSON] зазнав приниження честі, гідності, престижу та ділової репутації, моральних переживань у зв`язку відвідуванням численних судових засідань, порушено нормальні життєві зв`язки останнього через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунки з оточуючими людьми, його моральні страждання проявлялися у відчуттях відчаю, неможливістю продовжувати активне життя і великого бажання примусити розслідувати це кримінальне провадження. Через бездіяльність посадових осіб ДБР до обов`язків яких входить проведення такого розслідування [PERSON] , як потерпілий фактично позбавлений права на реалізацію своїх прав, винні особи не понесли встановленої законом відповідальності. Як потерпілий він зазнав шкоди внаслідок вчиненого стосовно нього злочину і, через недбалість працівників органу розслідування не зміг отримати справедливу сатисфакцію. Тривала невизначеність спірних правовідносин, необхідність відвідування судових органів, де позивач оскаржував дії слідчого Болотіна А.Є., неможливість здійснювати звичайну щоденну діяльність, підрив репутації - все це є підставами для відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 08.10.2021 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку позовного (загального) провадження. Позивач у підготовче судове засідання не з`явилася, 29.1.2022р. подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі,позовні вимоги підтримав в повному обсязі. 09 лютого 2022 року представник відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Києві - Баловнєва Ю.Є. подала відзив на позов з викладенням своїх міркувань по суті предмету позову з посиланням на норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що станом на 01.03.2021 слідчого Другого слідчого відділу (Відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києві Болотіна А.Є. звільнено з посади. Починаючи з 02.03.2021р. змінено організаційно-штатний розпис слідчих підрозділів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві та змінено їх територіальну юрисдикцію, з внесенням до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відомостей щодо новостворених слідчих підрозділів як окремих органів досудового розслідування. Створено перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, який здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень, вчинених на території м. Києва. Таким чином, перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Києві) станом на 02.03.2021 не був уповноважений здійснювати досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні та, як наслідок, не мав в ЄРДР доступу до нього, що унеможливлювало внесення самостійно органом досудового розслідування до реєстру відомостей щодо відновлення кримінального провадження, а також прийняття його до провадження та визначення слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування.30.09.2021 заступником керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Гоіном С.Б. кримінальне провадження №42019000000000466 відновлене на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2021 справа № 757/41499/20-к. 04 жовтня 2021 року за результатами розгляду відновленого кримінального провадження №42019000000000466 слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, указане кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, на підставі абз. 2 п.10 ч. 1 ст. 284 КПК України, якою передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. 04 жовтня 2021 року за вих. №27594-21/11-02-3174 постанова про закриття кримінального провадження №42019000000000466 направлена потерпілому [PERSON] . У відзиві представник відповідача посилалась, що позивач не довів належними і допустимими доказами фактів вчинення протиправних дій відповідачами, заподіяння позивачу моральної шкоди та не навів конкретних негативних явищ, які з ним стались внаслідок дій відповідачів, у зв`язку з чим просить в позові відмовити. 29.11.2022р. представник відповідача [PERSON] подала до суду заяву про закриття підготовчого засідання та перехід до розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 29.11.2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. У позовній заяві [PERSON] просить суд стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на його користь 300 000 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої йому під час неналежного, на думку позивача, здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42019000000000466. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи прокуратури України та їх посадові особи зобов`язані діяти в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Судом встановлено, що 01.03.2019р. відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 25.01.2019р. внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42019000000000466 за заявою адвоката Рембецького В.Ю. від 23.10.2018р. в інтересах [PERSON] про можливе перевищення службовими особами Головного слідчого управління СБ України та слідчого управління Головного управління СБ України своїх службових повноважень під час проведення ними 12.10.2018р. обшуків житлових приміщень та іншого володіння осіб у рамках кримінального провадження №22018000000000040 до постановления ухвали слідчого судді. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.08.2019 у справі №757/20766 19-к скасовано постанову слідчого Другого слідчого відділу (Відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києві Болотіна A.C. від 08.04.2021 про відмову у визнанні потерпілим [PERSON] у кримінальному провадженні №42019000000000466. 13.11.2021р. слідчим Другого слідчого відділу (Відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києві Болотіним A.C. визнано [PERSON] потерпіли у кримінальному провадженні № 42019000000000466. За результатами досудового розслідування 01.03.2020 слідчим Другого слідчого відділу (Відділу з розслідування злочинів, вчинених працівниками правоохоронних органів та у сфері правосуддя) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Києві Болотіним A.C. кримінальне провадження № 42019000000000466 у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, закрито. 30.09.2021р. заступником керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Гоіном С.Б. кримінальне провадження №42019000000000466 відновлене на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 17.02.2021 справа № 757/41499/20-к. 04 жовтня 2021р. за результатами розгляду відновленого кримінального провадження №42019000000000466 слідчим першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Києві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, указане кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, на підставі абз. 2 п.10 ч. 1 ст. 284 КПК України, якою передбачено, що слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)». Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою ( п. 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»). У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (ст. 55 Конституції України).(Постанова Верховного Суду від 28.03.2018 року Справа № П/9901/370/18). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. (ст.55 Конституції України). Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які оскарженні в передбаченому законом порядку, тобто наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих та прокурорів, само по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, с ст. 1176 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. В даному випадку відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з цим, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст. 1173 ЦК України, як вже зазначалося, потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою. За відсутності хоча б одного з цих трьох елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Також, у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності». Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. (п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про вілшкодування моральної (немайнової) шкоди»). В пункті 5 вказаної Постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Збитками(майновою шкодою) є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Збитки відшкодовуються у повно обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі(ст.22 ЦК України). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода с наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди с факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає цивільну відповідальність за заподіяну шкоду. Саме на позивача покладено обов`язок довести, якими діями йому завдано моральну шкоду, в чому вона полягає та з яких міркувань він виходив, визначаючи її розмір, надати докази на підтвердження вимог. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Позивач повинен зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відтак, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19). Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст..81 ЦПК України). У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проте, позивачем не надано жодного належного доказу завдання шкоди саме неправомірними діями ТУ ДБР, розташованого у м. Києві, а також причинного зв`язку між завданням шкоди та діями (бездіяльністю) ТУ ДБР, розташованого у м. Києві. У зв`язку з вищевикладеним, доводи позивача щодо протиправних дій та бездіяльності службових осіб територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, не знайшли свого об`єктивного підтвердження. На підставі та

Outcome: dismissed