Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

У заяві [PERSON] просить видати обмежувальний припис щодо її батька її дитини [PERSON] . Вимоги обґрунтувала тим, що протягом півтора року проживали однією сім`єю. Мають спільного сина [PERSON] , 2021 року народження. Із січня 2022 року з сином проживає окремо від [PERSON] в будинку своїх батьків. [PERSON] регулярно здійснює психологічний тиск, зчиняє скандали, висловлюється нецензурною лайкою, погрожує фізичним насильством, а під час прогулянок з сином вириває дитину з коляски та без згоди заявниці забирає її. З приводу таких його дій неодноразово зверталась в правоохоронні органи, в службу у справах дітей Любомльської міської ради. Стосовно [PERSON] були складені протоколи про вчинення насильства в сім`ї, він притягувався до адміністративної відповідальності, з ним неодноразово були проведені профілактичні бесіди. Через такі дії [PERSON] у неї погіршився стан здоров`я. Зважаючи на неправомірну поведінку [PERSON] , вважає себе та сина особами, які зазнали домашнього насильства відповідно до положень Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", і просить видати обмежувальний припис строком на шість місяців, яким заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж на 100 метрів до них та місця їх проживання; заборонити вести телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку і через третіх осіб. В судовому засіданні заявниця [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила їх задовольнити. Заінтересована особа [PERSON] підтримав подані до суду письмові пояснення і додатково заявив, що не вважає себе винним у вчиненні домашнього насильства. Непорозуміння з [PERSON] виникли через її небажання допустити його до виховання спільного сина [PERSON] . Визнав вимоги заявниці щодо заборони наближатись до неї ближче ніж на 100 метрів та вести телефонні переговори або контактувати з нею. Щодо вимог про заборону не наближатись до сина зазначив, що доказів на вчинення насильства чи інших протиправних дій щодо нього додані до заяви матеріали не містять. Сам же регулярно надає [PERSON] матеріальну допомогу на утримання сина, купує йому необхідні речі, одяг, позитивно характеризується за місцем працевлаштування. Аналізом доказів суд встановив такі фактичні обставини. У сторін [INFO] народився син [PERSON] , що стверджено копією свідоцтва серії [NUMBER] . З інформації відділення поліції № 1 Ковельського РУП ГУНП у Волинській області від 14 жовтня 2022 року вбачається, що [PERSON] зверталась до органів поліції на лінію "102" з приводу неправомірних дій [PERSON] три рази: 03 жовтня 2022 року з приводу вчинення психологічного тиску [PERSON] ; 19 вересня 2021 року щодо вчинення ним домашнього насильства; 19 лютого 2019 року про скоєння [PERSON] дрібного хуліганства. З інформації цього ж відділу поліції від 06 вересня 2022 року вбачається, що [PERSON] , матір заявниці, зверталась до органів поліції на лінію "102" з приводу неправомірних дій [PERSON] п`ять разів: 06 квітня 2022 року з приводу погроз [PERSON] ; 07 квітня 2022 року щодо погроз фізичною розправою; 16 квітня 2022 року стосовно неправомірних дій; 31 серпня 2022 року про пошкодження майна; 02 вересня 2022 року з приводу сімейного насильства. За результатами цих звернень з [PERSON] було чотири рази проведено профілактичні бесіди та складено один протокол про адміністративне правопорушення серії ГП № 021935, за результатами розгляду якого постановою Любомльського районного суду на [PERSON] було накладено стягнення у вигляді штрафу. Довідкою відділу у справах дітей, сім`ї та молоді від 19 квітня 2022 року № 77/10-12 стверджено, що сім`я [PERSON] перебуває на обліку сімей, які перебувають в складних життєвих обставинах з причин потерпання від домашнього насильства. Начальником цього ж відділу з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, що вбачається з листа бесіди від 18 квітня 2022 року. Випискою із медичної картки амбулаторного хворого № 75 від 21 лютого 2023 року стверджено, що [PERSON] зверталась до медичного закладу з приводу погіршення стану здоров`я. Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (далі Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до п.3 ст.1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. У пунктах 4, 14, 17 ст.1 Закону № 2229-VIII наведені визначення економічного, психологічного та фізичного насильства. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п.2 ч.1 ст.24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (п.7 ст.1 Закону № 2229-VIII). Частиною 3 статті 26 цього Закону № 2229-VIII передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ст.1 Закону № 2229-VIII). Згідно із ч.4 ст.26 Закону № 2229-VIII обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок про те, що, враховуючи положення Закону N 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Отже, зважаючи на наведені норми Закону N 2229-VIII, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд вбачає достатньо підстав вважати, що між заявницею і [PERSON] склалися вкрай неприязні відносини. На даний час вони не пов`язані сімейними зв`язками, спільним побутом і господарством, проживають окремо. Сутички та конфлікти між ними вочевидь мають триваючий характер і переростають у насильницькі дії з боку [PERSON] по відношенню до заявниці переважно психологічного характеру (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами). Такі дії [PERSON] вчиняє і після того, як із заявницею почали проживати окремо. Безумовно, така протиправна поведінка [PERSON] негативно впливає на психіку заявниці, її душевний стан та стан її здоров`я. Таким чином, обставини, на які посилається заявниця, об`єктивно підтвердились дослідженими в суді доказами, а також визнані самим кривдником в його письмових поясненнях, де він не заперечує задоволенню заяви строком на два місяці. Тому суд вважає необхідним для захисту її прав і свобод, встановити щодо [PERSON] обмежувальний припис зі встановленням заборони наближатися до її та їх сина місця проживання та заборони переслідувати її, спілкуватись в будь-який спосіб. При цьому з огляду на проживання батьків [PERSON] по сусідству із заявницею суд вважає необхідним встановити меншу заборонну відстань наближення до її місця проживання. Щодо заборони наближатись до заявниці та їх сина Платона суд вважає вимоги необґрунтованими, оскільки найбільш відповідною правовою нормою такого обмежувального заходу є п.4 ч.1 ст.26 Закону України № 2229-VIII, яким встановлено заборону наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою. Як зазначено вище, така заборона судом встановлюється, а для забезпечення прав заявниці та з огляду на приписи ст.157 СК України суд вважає необхідним застосування передбаченої п.5 ч.1 ст.26 Закону України № 2229-VIII заборони переслідувати заявницю та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Суду не надано доказів вчинення протиправних насильницький дій [PERSON] щодо спільного із заявницею сина суду не надано, а під час розгляду він та його представник заявили про намір встановити порядок спілкування із сином в судовому порядку. Крім цього, заявлений заявницею строк дії обмежувального припису у шість місяців суд вважає дещо завищеним. Виходячи із характеру встановлених обставин, вбачається достатнім строком для застосування встановлених обмежень щодо [PERSON] для усвідомлення ним своєї негативної поведінки та недопущення її у майбутньому терміном на два місяці.

Outcome: partial