Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив стягнути борг у сумі 13586,75 доларів США, що становить 352983,76 грн. та судові витрати В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що 15 серпня 2016 року [PERSON] отримав у позивача кошти у сумі 5000 доларів США та зобов`язався повернути зазначену суму коштів до 15.12.2016 року та сплачувати за користування позикою 5% щомісячно від суми. На підтвердження отримання коштів у позику [PERSON] написав розписку від 15.08.2016 року. Однак після визначеної дати відповідач грошові кошти не повернув. З дати отримання відповідачем позики [PERSON] повернув позивачу заборгованість в сумі 3251,36 доларів США. Останній платіж було здійснено 20.07.2018 року. Станом на липень 2019 року нарахована і не сплачена заборгованість відповідача складається з наступного: загальна сума боргу на момент останнього платежу - 8491,72 доларів США та проценти за дванадцять місяців від суми боргу на момент останнього платежу - 5095,03 доларів США. Загальна сума боргу складає 13586, 75 доларів США, що становить 352983,76 грн. Тому позивач просить суд стягнути вищезазначену суму боргу з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року у даній справі було скасовано заочне рішення від 02 грудня 2019 року та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 13 грудня 2022 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні надав суду пояснення, та просив суд задовільнити його позовні вимоги в повному обсязі, адвокат Шевченко М.М., який діє в інтересах позивача [PERSON] , підтримав пояснення представника та просив задовільнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Своїм правом на надання відзиву не скористався, адвокат Боднар П.В який діє в інтересах відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, суду надав пояснення, що відповідач визнає позовні вимоги частково, своїм правом на надання відзиву в інтересах відповідача не скористався. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до положень ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічна правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що 15.08.2016 року згідно розписки [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий Шевченківським РВУМВС України в Чернівецькій області 16.01.2008 року, який проживає в [ADDRESS] , взяв в борг у [PERSON] 5000 доларів США грн. та зобов`язався повернути в строк до 15.12.2016 року, включаючи сплату 5 процентів щомісячно від суми боргу за користування грошовими коштами (а.с. 19). Відповідно до наданого позивачем розрахунку боргу - заборгованість відповідача складає 8491,72 доларів США станом на 20.07.2018 року (а.с.6-7). Станом на 02.12.2019 року грошові кошти у розмірі 5000 доларів США основного боргу та процентів за користування коштами [PERSON] , згідно розписки від 15.08.2016 року, не повернуті. При цьому, як було встановлено судом і заявлено позивачем [PERSON] повернув [PERSON] на виконання вказаного договору позики, кошти відповідно до розрахунків позивача в сумі 3 252,27 доларів США. Так згідно боргової розписки 15 серпня 2016 року [PERSON] отримав у [PERSON] кошти в сумі 5000 доларів США та забов`язався повернути зазначену суму коштів до 15.12.2016 року та сплачувати за користування позикою 5% щомісячно від суми, у загальному розмірі 6000 доларів США (5000 доларів США-тіло позики та 1000 доларів США -відсотки користування позикою) Як вбачається зі змісту розписки строк дії договору позики - з 15.08.2016 р. по 15.12.2016 р., разом із тим, договір діє до повного виконання позичальником зобов`язань за цим договором. Закінчення строку дії договору не звільняє позичальника від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії. Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19, зазначила, що правові висновки, подібні до викладених у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Крім того, Верховним Судом в постанові від 01.07.2020 у справі № 535/757/17, провадження № 61-30148св18, зроблено аналогічний висновок щодо ідентичних правовідносин (такого ж спору). Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики відповідно до умов договору та частини першої ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У відповідності до розписки про надання коштів у позику від 15.08.2016 сторони визначили строк її дії до 15.12.2016. Повернення коштів та сплату відсотків позичальник [PERSON] мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи [PERSON] кожного місяця відсотки за користування коштами в розмірі 5 % від суми позики. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення суми позики є 15.12.2016 року та матеріали справи не містять даних про зміну терміну повернення та доказів того, що між [PERSON] та позичальником укладалися будь-які додаткові угоди щодо зміни такого. Отже, строк дії позики для позичальника є таким, що закінчився 15.12.2016 року як і його право законно користуватися позиченими коштами. Тому після зазначеної дати [PERSON] не мав правових підстав для нарахування відсотків поза строком дії договору, а тому такі вимоги є безпідставними по суті. При цьому з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків позивачем продовжувалося по 20.07.2018, незважаючи на те, що строк дії договору позики встановлено до 15.12.2016 року. Окрім того, слід зауважити, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідач здійснював платежі зі сплати заборгованості. Так станом на 20.07.2018 року залишок по процентах 3396,68 доларів США по тіло кредиту 5000 доларів США. Разом із тим в період з 15.12.2016 року по 20.07.2018, що є поза межами строку дії договору позик позивачем було здійснено нарахування процентів, у зв`язку із чим, у відповідача перед позивачем з`явилася заборгованість по процентам 3396,68 доларів США, тіло кредиту 5095,03 доларів США. Так, згідно наданого розрахунку позивач просить суд стягнути із відповідача на його користь: заборгованість по розписці про надання позики від 15.08.2016 року в сумі 13 586,75 доларів США. (тринадцять тисяч п`ятсот вісімдесят шість доларів США) станом на 02.12.2019 року, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 3529.84 (Дві тисячі двісті сімдесят) гривень 00 копійок. При цьому згідно позовної заяви станом на 02.08.2019 року складовими вказаної суми є: заборгованість за тілом кредиту; 5000 доларів США - відсотки за користування позикою; 3396,68 долларів США- в загальні сумі 13586,75 доларів США Тобто відсотки нараховано за період з 15.12.2016 по 20.07.2018 рік. Таким чином суд вважає, що матеріалами справи встановлено наступне: строк дії договору встановлено до 15.12.2016; нарахування процентів за користування кредитними коштами нараховані позивачем поза строком дії договору в період з 15.12.2016 року по 20.07.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже підсумовуючи вищенаведене та як вбачається з матеріалів справи, 15 серпня 2016 року [PERSON] , отримав від позивача [PERSON] позику в сумі 5000 доларів США зобов`язався повернути зазначену суму коштів до 15 грудня 2016 року та сплачувати, за користування позикою 5 % відсотків щомісячно від суми. На підтвердження отримання коштів у позику [PERSON] , написав розписку. Шляхом математичних розрахунків можливо встановити, що відповідач мав повернути позивачу 6000 доларів США: 5000 доларів США-тіло позики, та 1000 доларів США - відсотки за користування позикою в період з 15.08.2016 року по 15.12.2016 року. При цьому як було встановлено відповідно до розрахунку позивача який міститься в матеріалах справи, кошти у сумі 3252,27 доларів США було повернуто позивачу на виконання вказаного договору позики. Таким чином, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача за договором позики (розписки) від 15.08.2016 року у розмірі 2747 (дві тисячі сімсот сорок сім) доларів 54 центів США. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України з боржника на користь позивача слід стягнути понесені стягувачем судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: в розмірі 713 (сімсот тринадцять) грн. 73 коп., судового збору до стягнення. На підставі викладеного та

Outcome: partial