Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.04.2017 позивач дав у борг (позичив) відповідачу 10 000 доларів США строком до 01.12.2017, про що останній власноручно написав розписку. Також 25.04.2018 позивач позичив відповідачу 10 000 доларів США строком до 01.12.2018, про що останній написав розписку. 04.03.2021 позивач дав у борг (позичив) відповідачу 10 000 доларів США строком до 04.03.2022, про що відповідач написав розписку. Всього він позичив [PERSON] 30 000 доларів США. На даний час відповідач борг не повернув, що і змусило його звернутися до суду. Також зазначає, що по розписці від 12.04.2017, у якій передбачався строк повернення боргу до 01.12.2017 року, ним пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Вважає, що такий строк пропустив з поважної причини, оскільки з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, а він з 2016 року є інвалідом 3-ї групи загального захворювання. За цієї обставини суворо дотримувався карантинних обмежень і тільки на початку травня 2022, у зв`язку з послабленням карантину, звернувся за правовою допомогою до адвоката, а тому просив визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити цей строк. Крім того зазначає, що кошти по розписці від 04.03.2021 він передавав відповідачеві через особу, яка передала йому розписку від відповідача про отримання цих коштів, тому вказана розписка за змістом відрізняється від 2-х попередніх. Посилаючись на викладене просить суд стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 1 008000,00 грн, що еквівалентно 30 000 доларів США за розписками від 12.04.2017, 25.04.2018, 04.03.2021. Ухвалою від 03.06.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі. 15.07.2022 від представника відповідача до суду надійшов відзив, у якому він проти позову заперечив повністю. Відзив обґрунтований тим, що у розписках не зазначено факту передачі позикодавцем грошових коштів позичальнику, не зазначено коли саме (час, дата, місце) такі кошти передано позичальнику чи коли такі будуть передані. Дані розписки складені за відсутності двох свідків, нотаріально не посвідчені. З розписки від 04.03.2021 не можна фактично встановити позичальника, оскільки не зазначено анкетних даних останнього, дату народження, місце реєстрації або місце фактичного проживання, паспортних даних, тощо. Також у ній не зазначено дати повернення коштів. Вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за розписками від 12.04.2017 та 25.04.2018 що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині. У подальшому 25.11.2022 позивач подав до суду заяву про зміну позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з відповідача на його користь борг у сумі 30 000 доларів США за розписками від 12.04.2017, 25.04.2018, 04.03.2021. Ухвалою від 30.11.2022 суд задоволив заяву позивача про зміну позовних вимог, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Ухвалою від 18.01.2023 суд відмовив у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про повернення у даній справі до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 18.01.2023 суд задоволив заяву представника позивача [PERSON] та залишив позовну вимогу [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] боргу за розпискою від 25.04.2018 року без розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала змінені позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та просила такі задовольнити, а саме стягнути з відповідача на користь позивача борг у сумі 20\~000 доларів США за розписками від 12.04.2017, 04.03.2021. Позивач [PERSON] у судовому засіданні 18.01.2023 змінені позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. Пояснив, що грошові кошти по розпискам від 12.04.2017 та 25.04.2018 він особисто передавав [PERSON] на території ТЦ «Дім-Дрім» у його кабінеті, а той написав йому розписки. Кошти, зазначені у розписці від 04.03.2021 передавав відповідачу через свого пасинка [PERSON] , який передав йому розписку від відповідача про отримання цих коштів, тому вона відрізняється за змістом від двох інших. Гроші відповідач йому не повернув. Він не уповноважував [PERSON] забирати кошти (борг) від [PERSON] .. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що жодного разу відповідач не отримував кошти від позивача, такі йому передавалися через [PERSON] , через якого він і повертав борг позивачу, що стверджується видатковими касовими ордерами, які свідчать про отримання коштів [PERSON] та засвідчені його підписом. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 18.01.2023 просив у задоволенні позову відмовити. Пояснив, що розписки від 12.04.2017 року та 04.03.2021 ним написані власноручно. Грошові кошти він отримував не особисто від [PERSON] , а від [PERSON] , який працював у нього менеджером. Також через нього і повертав позивачу борг, про що свідчать видаткові касові ордера, які підписані [PERSON] .. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно розписки від 12.04.2017 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.12.2017 року. Також відповідно до розписки від 04.03.2021 року [PERSON] взяв 10 000 доларів США від [PERSON] з 04.03.2021 до 04.03.2022 року. Допитаний у судому засіданні свідок [PERSON] , який є пасинком позивача, дав покази, що він передав відповідачу [PERSON] 10\~000 доларів США за розпискою від 04.03.2021, а той написав йому розписку, яку він повернув [PERSON] .. Більше він ніяких коштів відповідачу не передавав. Будь-які кошти у рахунок повернення боргу [PERSON] йому не передавав. Він з 01.11.2016 по 31.12.2021 працював у ПП [PERSON] на посаді менеджера. Кошти, які він отримував за видатковими касовими ордерами, які надані суду, використовувалися ним для роботи магазину. За ці кошти він оформлявся товар, який приходив на магазин, а також його доставку. Також зазначив, що не на усіх касових ордерах міститься його підпис, там є і підписи [PERSON] . Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Наявні у матеріалах справи розписки від 12.04.2017 року та 04.03.2021 є борговими, так як у них чітко зазначено про одержання [PERSON] грошових коштів у розмірі по 10\~000 доларів США за кожною розпискою саме в борг та обов`язок повернути такі кошти в строки до 01.04.2021 року та відповідно до 04.03.2022 року. Дані обставини відповідачем не заперечені та не спростовані, жодним доказом. Статтею 545 ЦК України\~врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригіналу боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012 року, справа № 6-24ц12. Ці обставини, з урахуванням вимог\~ст. 545 ЦК України, свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відомостей про повернення відповідачем позивачу боргу чи його частини матеріали справи не містять. Посилання відповідача на те, що він повернув борг позивачу через його пасинка [PERSON] , про що свідчать касові ордера, суд до уваги не бере, оскільки надані суду на підтвердження вказаного факту касові ордера не підтверджують факт повернення боргу позивачу, а допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] заперечив факт передачі ним боргу позивачу. Оскільки відповідач грошові кошти отримані в борг не повернув, то позивач вправі ставити питання про стягнення таких коштів у судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню. З приводу поданої представником відповідача заяви про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України\~визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1\~статті 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Як слідує з матеріалів справи, відповідач у розписці від 12.04.2017 року зобов`язався повернути борг до 01.12.2017, а тому початком перебігу строку позовної давності є саме ця дата. Зважаючи на те, що у справі, яка розглядається встановлено 3-річний строк позовної давності, то позивач повинен був звернутися до суду не пізніше 01.12.2020 року. Позивач звернувся до суду з даним позовом 20.05.2022. Поряд із цим, 02.04.2020 року набув чинності\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким\~Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України\~доповнено п. 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями \~257, 258,\~362,\~559, 681, 728, 786, 1293 цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211\~(зі змінами і доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року встановлено на усій території України карантин, який в подальшому неодноразово був продовжений відповідними постановами Кабінету Міністрів України та триває до цього часу. Позивач звернувся з позовом до суду 20.05.2022, тобто в період коли строки позовної давності (ст. 257 ЦК) були продовжені на строк дії карантину і є продовженими на цей час. Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги нормативні приписи\~ст. 261 ЦК України\~щодо початку перебігу строку позовної давності, трирічний строк позовної давності за вимогами позивача, як станом на дату початку в країні карантину, так і на цей час не сплинув та продовжується до закінчення цього карантину, у зв`язку з чим підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні. З огляду на викладене, суд вважає, що змінені позовні вимоги позивача підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до ч.1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем пред`явлено позов на суму 30\~000 доларів США, і судом такий позов задоволено на суму 20 000 доларів США, що складає 66,67% від ціни позову. За пред`явлення даного позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 10\~080,00 грн (із врахування ціни позову 10080,00 грн), однак позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі 12\~405,00 грн, що не позбавляє його можливості ставити питання про повернення надмірно сплаченого судового збору у розмірі 2\~325,00 грн. Також позивачем сплачено судовий збір у розмірі 496,20 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Отже загальний розмір судового збору, який повинен враховуватися судом при розподілі судових витрат становить 10\~576,20 грн. (10 080 + 496,20), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 051 грн (10 576,20 * 66,67%).

Outcome: approved