Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

[PERSON] , звернувся з позовом до [PERSON] про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини , в якому просить припинити стягувати з нього аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину . В обґрунтування позову зазначив, що згідно із судовим наказом Баранівського районного суду від 11.04.2022 року з позивача стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх його доходів до досягнення повноліття сином [PERSON] , тобто до [INFO] , затим в розмірі частини всіх його доходів до досягнення повноліття дочкою [PERSON] , тобто до [INFO] . В подальшому, починаючи з 10.07.2022 року відповідач разом з неповнолітньою донькою виселилася від нього і стала проживати окремо, а неповнолітній син залишився проживати з позивачем та знаходиться на його утриманні. Таким чином, позивач вважає, що аліменти, які він сплачує на утримання сина [PERSON] використовуються не за цільовим призначенням, а повинні бути присуджені тому з батьків, з ким проживає дитина. Розмір частки аліментів, які необхідно припинити стягувати становить 1/6 частину, тобто половину від 1/3 частини. Ухвалою судді Баранівського районного суду Житомирської області від 23.09.2022 року у даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та призначено судове засідання ( а.с. 22 - 23). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву в якій просив слухати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю ( а.с.31). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву в якій просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги визнає та підтверджує той факт, що їх спільний син [PERSON] з 19.09.2022 року і по даний час проживає разом з батьком, позивачем по справі ( а.с.32). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.07.2008 року батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 9). Судовим наказом Баранівського районного суду від 11 квітня 2022 року було стягнуто із [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 21.01.2022 року і до повноліття сина [PERSON] , тобто до [INFO] ; затим в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів, щомісячно і до повноліття доньки [PERSON] , тобто до [INFO] (а.с.10 ). Згідно акту про встановлення факту спільного проживання від 19.09.2022 року зі слів свідків встановлено, що [PERSON] проживає спільно з сином [PERSON] ( а.с. 21). Між сторонами виник спір щодо зміни розміру аліментів. Відповідно до ч. 1ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. За правилами ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Положеннями частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою ВР України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до Закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до п.17постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. Згідно із т. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу статтей 267 - 271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. З наведеного слідує, що факт проживання [PERSON] з батьком [PERSON] , з якого стягуються аліменти на користь матері на його утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. Стягнення на цей час аліментів із позивача свідчить про порушення його майнових прав та інтересів, оскільки саме він має право розпоряджатися аліментами, які стягуються на утримання дитини, яка з 19.09.2022 року і по даний час проживає з ним. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. З огляду на викладене та встановлене судом, спільна дитина сторін з 19 вересня 2022 року проживає разом з позивачем, тому є підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме: сплачений позивачем судовий збір, проте позивач у своїй позовній заяві просив залишити судові витрати за ним.

Outcome: approved