Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 03.10.2015 року він перебував з відповідачкою в шлюбі, за час якого, а саме [INFO] у них народився син [PERSON] . Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської областівід 26.07.2022 року шлюб між сторонамирозірвано. Після цього вказаний син сторін постійно проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Для сина позивачем створені належні соціально - побутові умови для забезпечення його фізичного, духовного та інтелектуального розвитку, позивач займається вихованням сина, останній перебуває на повному матеріальному забезпеченні позивача. Отже, проживання сина сторін разом з позивачем відповідає інтересам цієї дитини. Однак, місце проживання цієї дитини зазначеним судовим рішенням про розірвання шлюбу не визначено. З урахуванням даних обставин позивач просить суд визначити місце проживання малолітнього сина сторін з ним як батьком цієї дитини. Позивач в судове засідання не з`явився, 02.02.2023 року представник позивача, адвокат Гринів Я.В. подала до суду письмову заяву, в якій вказує, що заявлені вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити без її та позивача участі (а.с.42). Відповідач в судове засідання не з`явилась, 03.02.2023 року подала до суду заяву, в якій позов визнала та просить справу розглядати у її відсутності (а.с.44). Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, 07.12.2022 року представник цього учасника [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить розгляд справи проводити без її участі (а.с.27) Тому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та давши їм оцінку, суд дійшов таких висновків. Частиною шостою ст.263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково,рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, які як підстави для задоволення даного позову знайшли своє підтвердження в повному обсязі. На підставі даних свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.05.2016 року судом встановлено, що [INFO] в м.Снятин Івано-Франківської області народився [PERSON] , про що Снятинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано - Франківській області зроблено актовий запис № 62. Батьками цієї дитини зазначені сторони (а.с 9). Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 26.07.2022 року вказаний шлюб сторін розірвано (а.с.12). Згідно з даними акту обстеження умов проживання від 14.09.2022 року за адресою: [ADDRESS] , де проживає позивач зі своїм малолітнім сином [PERSON] , для виховання та розвитку дитини створені належні умови, а саме вказаний син має окрему кімнату, облаштовану усім необхідним для комфортного проживання (а.с.14). Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особиу віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).У § 54 рішення цього Суду «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту висновку органу опіки та піклування (служби у справах дітей), затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області від 05.12.2022 року за № 491, вбачається, що відповідачка перебуває на роботі за кордоном (Республіка Польща). 24.11.2022 року Комісія з питань захисту прав дитини цього виконкому розглянула питання про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] та не виявила причин, які б перешкоджали батькові займатися вихованням свого сина. Враховуючи наведене, вказаний орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання зазначеного малолітнього сина сторін з його батьком, тобто позивачем (а.с.29-30). Крім того, відповідно до правил ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону, а також не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в тому числі малолітнього сина сторін. При цьому суд також зазначає, що мати дитини має право та обов`язок піклуватися про здоров`я свого сина, стан його розвитку, незалежно від того, з ким він буде проживати, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного, 160, 161 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved