Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області, про визначення місця проживання дітей, зазначивши, що рішенням Берегівського районного суду від 21.06.2019 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, однак народженні у даному шлюбі спільні діти позивача та відповідача на даний час проживають із ним у зв`язку із самоусуненням [PERSON] від їх виховання. Позивач зазначив, що відповідачка не виявляє до дітей ніякої турботи, не піклується про їхній стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, займається своїми особистими справами, не цікавиться життям сім`ї та переїхала жити за кордон. На даний час діти проживають із позивачем в селі Вари Берегівського району Закарпатської області. Крім цього, позивач переконаний, що їхні із відповідачкою неповнолітні дочки повинні проживати разом із ним, адже відповідач у 2021 році поїхала за кордон жити та з того часу позивач самостійно виховує дітей та жодних проблем по їх вихованню у нього не виникало. Враховуючи вік дітей та їх особисту думку, їх прихильність до позивача та інші обставини, позивач просить суд залишити проживати дітей разом з ним за його місцем проживання. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України, відповідачка відзив щодо позову не подала. Представник третьої особи орган опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився. При цьому подав клопотання про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечив, долучивши до матеріалів справи висновок служби у справах дітей Берегівської міської ради. Перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилалася, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Берегівського районного суду від 21.06.2019 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12-13). Від даного шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилося двоє спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з довідки Попівського ЗДО №36 від 05.12.2022 року, дочка позивача - [PERSON] , відвідувала дитячий садок в селі Попово Берегівського району Закарпатської області у період часу з 01.09.2019 по 11.03.2021, після чого [PERSON] за власною заявою забрала дочку [PERSON] із садочку (а.с. 14). Довідкою Варіївського ЗДО №65 від 08.11.2022 року підтверджено, що [PERSON] , [INFO] з 01.11.2021 року по теперішній час відвідує даний заклад. Вихованням дитини займається батько, який щодня приводить її до садочку. Мати дитини [PERSON] до Варіївського ЗДО жодного разу не приходила (а.с. 7). Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сімї №237 від 03.11.2022 року [PERSON] та [PERSON] знаходяться на утриманні батька [PERSON] .. З листопада 2021 року по теперішній час мати дітей перебуває та проживає за межами країни (а.с. 8-11) Відповідно до ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Вирішуючи заяву позивача про визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, суд виходить з того, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Саме до такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові №200/952/18 від 15 січня 2020 року. Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Крім того, відповідно до висновку органу опіки та піклування Берегівської міської ради Закарпатської області №110/02-08 від 08.02.2023 року позивач [PERSON] та його дочки [PERSON] та [PERSON] фактично проживають у селі Вари Берегівського району. Відповідачка [PERSON] проживає окремо від позивача в селі Попово Берегівського району, участі у вихованні дочок не приймає та дітей не навідує. Таким чином, орган опіки та піклування виконавчого комітету Берегівської міської ради вважає за доцільне в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , визначити їх місце проживання з батьком [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, а саме те, що відповідачка [PERSON] жодним чином не приймає участі у вихованні дочок [PERSON] та [PERSON] , не піклуються про їх стан здоров`я, фізичний та духовний розвиток, займається своїми особистими справами та не цікавиться життям дітей, вихованням дітей батько займається самостійно, суд приходить до висновку, що місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] слід визначити з позивачем, з яким вони на даний час проживають. За таких обставин, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить висновку, що рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню позивача, а тому позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved