Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

У листопаді 2022 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.11.2000 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 505. [INFO] у сторін народився син, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Києва. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2022 у справі № 761/7991/22 шлюб між подружжям розірвано. Як вказує позивач, відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання неповнолітнього сина. Фактично син перебуває на утриманні матері, з якою він проживає. Враховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.11.2022 матеріали позову передані на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.11.2022 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 03.02.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позову, в якому відповідач зазначив, що виконує батьківські обов`язки, та протягом 2022 надавав всебічну підтримку сину, приймав активну участь у фізичному, розумовому, соціальному, інтелектуальному розвитку дитини. У 2022 році надав у твердих грошових коштах суму 131 128, 96 грн. на утримання та розвиток сина, а також на харчування, проживання, придбання одягу та інше додатково надавались грошові кошти у розмірі 98 701 грн. Зазначив, що на його утриманні перебуває дружина, яка виховує неповнолітню дитину, та мати. Враховуючи вищевикладене просив у позові відмовити, та ухвалити рішення про стягнення аліментів на користь позивача на утримання сина [PERSON] у розмір 1/6 частини усіх видів доходу. 14.02.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому зазначено, що позивачем не доведено доказами наявність підстав для зменшення розміру аліментів. Позивачка зазначає, що також має батьків пенсіонерів, яким надає допомогу, крім того самостійно винаймає квартиру, яку раніше винаймала разом з відповідачем. Наголошує, що [PERSON] єдина дитина відповідача, інших дітей, який відповідач зобов`язаний за законом утримувати у нього немає. Обставини утримання дитини в період шлюбу не належать до обставин, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів. 23.02.2023 від відповідача надійшли заперечення, у яких він, зокрема, просив відмовити у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу. Позивачка та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просив задовольнити позов частково, зменшивши розмір аліментів до 1/6 частини від усіх доходів відповідача. . Суд, вислухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25.11.2000 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, актовий запис № 505, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] у сторін народився син, [PERSON] (а.с.8). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.10.2022 справі № 761/7991/22 шлюб між подружжям розірвано (а.с.9). Як установлено у судовому засіданні, неповнолітній [PERSON] проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Звертаючись до суду із позовом позивач зазначала, що відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання неповнолітнього сина. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що на утриманні відповідача є інші діти, щодо яких у нього виникає обов`язок утримання відповідно до закону, а також не надано відомостей про незадовільний стан його здоров`я. Суд враховує надані відповідачем докази на підтвердження обставин надання відповідачем матеріальної допомоги сину, однак зауважує, що надання відповідної допомоги до листопада 2022 року не заперечується позивачем, і не спростовує тих обставин, що з листопада 2022 року матеріальна допомога на утримання неповнолітнього сина не надається. Судом встановлено, що відповідач має постійний офіційний заробіток, його доходи мають регулярний характер, та є достатніми для участі в утриманні дитини. З вищенаведених положень законодавства суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21.11.2022 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь державного бюджету підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved