Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

22 грудня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Публічного акціонерного товариства «Арселор Міттал Кривий Ріг» грошову компенсацію за заподіяну моральну шкоду у вигляді ушкодження здоров`я в розмірі 340 000 гривень без утримання податків та обов`язкових платежів. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 01.09.1975 року по 28.02.2002 рік працював на підприємстві відповідача на шахтах ім. «Кірова», ім. «Артема», шахті «Сєвєрная» та в Шахтоуправлінні на Криворіжсталі підземним бурильником, підземним прохідником, підземним гірничим робітником. За час роботи на підприємстві відповідача отримав хронічні професійні захворювання, внаслідок тривалого стажу роботи в умовах підвищеної вібрації, підвищеного рівня шуму, постійної вологості повітря, низької температури повітря, недостатньої захищеність від шуму та вібрації, в результаті чого він отримав вібраційне захворювання 2 ст. з вираженим переферичним ангіодистонічним синдромом, частими акроангіоспазмами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., деформуючого артрозу в сполученні з періартрозом ліктьових суглобів ПФ 2 ст., зі згинально-розгинальними контрактурами та нейросенсорну приглухуватість 2 ст. (з помірним зниженням слуху). Висновком МСЕК від 13.04.2010 року встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% (з яких: 25% - по вібрації, 15% - по тугов.) безстроково. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, в період роботи на підприємстві відповідача, втратив своє здоров`я, внаслідок чого потребує постійного медичного лікування, має постійне відчуття фізичного болю, що викликає пригнічений стан, переживання, оскільки розуміє що покращення стану здоров`я не відбудеться, що завдає йому моральних страждань. 29 грудня 2022 року ухвалою суду у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 21.02.2023 року до суду надійшов відзив, з якого вбачається, що Відповідач позов не визнав посилаючись на те, що ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» не є належним відповідачем, оскільки не є правонаступником РУ ім. Кірова, та позивачем не надано жодних допустимих і належних доказів які б підтверджували факт спричинення шкоди саме відповідачем, доказів що підтверджують протиправність дій відповідача, його вину, наявність причинного зв`язку між протиправною дією та негативним наслідком з приводу завдання шкоди здоров`ю. Крім того, зазначив, що позивач не надав суду первинну Довідку МСЕК за 1995 рік про стійку втрату професійної працездатності, що на його думку свідчить про відсутність права на відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що право на відшкодування моральної шкоди виникає з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно положень до ст.ст.15,16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному\~ЦПК України\~порядку (ст. 4 ЦПК України), що також гарантовано нормами\~ст.124 Конституції України. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] має стаж роботи в умовах шкідливих факторів 27 років, з яких на шахтах ім. «Кірова», ім. «Артема», шахті «Сєвєрная» та в Шахтоуправлінні на Криворіжсталі підземним бурильником, підземним прохідником, підземним гірничим робітником. 28.02.2002 року позивач звільнився в зв`язку з виходом на пенсію (а.с.14-16). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 28.07.1995 року, у [PERSON] встановлені професійні захворювання: вібраційне захворювання 2 ст. з вираженим переферичним ангіодистонічним синдромом, частими акроангіоспазмами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу ПФ 2 ст., деформуючого артрозу в сполученні з періартрозом ліктьових суглобів ПФ 2 ст., зі згинально-розгинальними контрактурами та нейросенсорну приглухуватість 2 ст. (з помірним зниженням слуху) (а.с. 6-7). Відповідно довідки МСЕК від 13.04.2010 року позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40% - безстроково. (а.с.8). Крім того, з наданих позивачем виписних епікризів вбачається, що позивач впродовж довгий час проходить лікування через отримані хронічні захворювання ( а.с.9-13). Отже, спір виник з приводу відшкодування роботодавцем моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок отримання ним на виробництві професійного захворювання. Частинами першою та другою\~статті 153 Кодексу законів про працю України\~визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно із частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ухвалюючи рішення по зазначеній справі, суд керується вимогами ст. ст.\~173,\~153 КЗпП України,\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затверджених\~Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1993 рік, й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманням ним професійних захворювань, що потягли за собою втрату професійної працездатності. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Так, відповідно до\~ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 2\~ст. 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності",\~Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці",\~КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з отриманням професійного захворювання, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені\~Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції, станом на 1995 рік. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням\~ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Згідно\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі, станом на час розгляду справи, становить 6 700 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 33500 грн., а максимальний - 1 005000 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з отриманням професійних захворювань позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність, на теперішній час, у розмірі 40% безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя. Причиною виникнення професійного захворювання позивача є тривалий стаж в умовах підвищенної вібрації: 113-120 дБ при ГДК 112 дБ, підвищений рівень шуму - від 91-123 дБА при ГДК 80 дБА, постійна вологість повітря 90 %, низькі температури повітря 12-18 градусів, недостатня захищеність від шуму та вібрації. Причина професійного захворювання робота на протязі 27 років в шкідливих умовах. Отже, роботодавець шахта ім. «Кірова», шахта № 1 імені Артема, ш. «Сєвєрная» та Шахтоуправління на Криворіжсталі правонаступником якої є ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням\~ст. 153 КЗпП України\~та\~ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду з вини відповідача, і він має право на її відшкодування. Доводи відповідача про те, що ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» не є правонаступником шахт РУ імені «Кірова», а саме: шахт ім. Артема, «Східна», «Північна», «Клітьова ім. Кірова», «Сліпа-Рудопідйомна», «Сліпа-9», «В-4», «В-1», яке припинено без правонаступництва в 2011 році, тому не має нести відповідальність за шкоду здоров`ю, що спричинена позивачу під час його роботи на шахтах ім. «Кірова», ім. «Артема», ш. «Сєвєрная» та в Шахтоуправлінні на Криворіжсталі суд не бере до уваги, як таке, що не доведено належними доказами, та суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється\~статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки, позивачу в зв`язку з професійним захворюванням заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 40% безстроково, після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Періодично проходить лікування, однак, незважаючи на постійні курси лікування, покращення в стані здоров`я не спостерігається, а враховуючи, встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково, взагалі можливість такого відновлення. Виходячи з цих обставин, суд беручи до уваги характер отриманих професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів виключно на підприємстві відповідача, що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності, безстроково, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у сумі 250 000 грн., що на думку суду, буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Враховуючи зміни до податкового законодавства, які набули чинності з 23 травня 2020 року згідно із законом України № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», відповідно до яких стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди є доходом, який підлягає оподаткуванню на час виконання рішення суду. Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Оскільки сума стягнення з відповідача на користь позивача\~моральної шкоди складає 250 000,00 грн., що значно перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, як це передбачено законом, тому в даному випадку, підлягає стягненню моральна шкода, з урахуванням податків і зборів фізичних осіб. У відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 2500 грн. З огляду на вищевикладене;

Outcome: partial