Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , яку позивачка просить відібрати у відповідача та повернути матері, покликаючись на постанову апеляційного суду від 06.06.2019 р., за якою дитина має проживати з нею. Стверджує, що відповідач у березні 2022 року всупереч рішенню суду забрав у неї дочку і свавільно утримує у себе. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що турботливо ставиться до дитини, має змогу й бажання забезпечувати гідне утримання та виховання дочки. Поліна навчається у загальноосвітній школі, відвідує недільну школу, додаткові заняття з англійської мови, школу танців, займається плаванням, має друзів. За таких обставин, на думку відповідача, повернення дитини матері буде суперечити її інтересам. Представник третьої особи органу опіки і піклування Мукачівської міської ради Степанова О.Р. вважає, що наразі проживання дитини з батьком відповідає її найкращим інтересам. Натомість повернення Поліни до матері призведе до різкої зміни звичного середовища, оточення та умов проживання, що може негативно позначитись на психологічно-емоційному стані дитини. Представник третьої особи органу опіки і піклування Ужгородської міської ради до суду не з`явився. Просив розглянути справу за його відсутності. Водночас Ужгородська міська рада надала Висновок по суті спору, згідно з яким орган опіки і піклування вважає доцільним повернення [PERSON] її матері та підтверджує відсутність у цьому разі небезпеки для життя та здоров`я дитини. Позов підлягає задоволенню з огляду на таке. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та перераховує, що може бути способами захисту цивільних прав та інтересів. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України\~та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Указана норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. (ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] (а. с. 8). Постановою Закарпатського апеляційного суду від 6 червня 2019 року місце проживання [PERSON] визначено з матір`ю [PERSON] (а. с. 17-22). Відповідач у судовому засіданні не заперечував того, що у березні 2022 року після чергового побачення з дочкою не повернув її матері. Після цього, як убачається з матеріалів справи, позивачка неодноразово зверталася до органів поліції з вимогою про вжиття заходів до відповідача, який щоразу повідомляв поліцію про те, що [PERSON] захворіла й тимчасово проживає в нього, але після одужання буде повернута матері ( а. с. 10-16). Проте цього не сталося, що змусило позивачку звернутися до суду за захистом порушеного права. Тож твердження відповідача про те, що дочка на час війни перейшла до нього за домовленістю з позивачкою, а приводом до позову стало припинення сплати ним аліментів, є надуманими. Водночас матеріали справи містять достатньо доказів того, що відповідач свавільно утримує у себе дочку, добровільно дитину матері не повертає та не виконує постанову суду щодо визначення місця її проживання. Як зазначалось, дитина не може бути повернута до визначеного судом місця проживання лише за умови, що таке повернення (1) створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або (2) після ухвалення судового рішення обставини змінилися так, що повернення дитини до попереднього місця проживання суперечить її інтересам. При цьому обов`язок доведення наявності таких обставин покладається на особу, яка самочинно, без згоди другого з батьків, з яким на підставі рішення суду проживала малолітня дитина, змінила її місце проживання. Відповідачем у цій справі не доведено, що повернення малолітньої дитини матері, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток. Так само не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Посилання відповідача та представника Мукачівської міської ради на те, що батько створив належні умови для виховання та розвитку дитини, яка має з ним міцний емоційний зв`язок, навчається у загальноосвітній школі, відвідує додаткові заняття, набула нових друзів, в контексті розглядуваної справи є неспроможним. На підтвердження своїх доводів представником Мукачівської міськради у судовому засіданні надано консультативний висновок психолога, висновку оцінки потреб сім`ї відповідача та характеристику дитини за місцем навчання, проти дослідження яких сторони не заперечували. Згідно з консультативним висновком психолога у Поліни сформулювалась адекватна прив`язаність до батька, актуальний емоційний стан дитини не викликає занепокоєння і оцінюється психологом як стабільний (а.\~с. 188-190), проти чого позивачка не заперечує. Разом з тим викликає сумнів, як таке, що не ґрунтуються на об`єктивних даних, твердження психолога щодо відсутності ініціативи та бажання з боку матері підтримувати стосунки з дочкою. Так само безпідставним є висновок психолога щодо того, що дівчинка практично не говорить і не згадує про рідну матір через негативний досвід їхньої взаємодії, а не через те, що батько перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю, як це випливає з висновку оцінки потреб сім`ї відповідача, згідно з яким на час звернення позивачки до суду потреби дитини батьком задовольнялися не повною мірою. Батько перешкоджає спілкуванню [PERSON] з матір`ю, а також не забезпечує потребу дитини у здобутті освіти (станом на жовтень 2022 року дівчинка навчальний заклад не відвідувала). Наявні проблеми та обставини певною мірою порушують нормальну життєдіяльність [PERSON] (а. с. 191, 205). Непереконливими є й сформульоване психологом положення, згідно з яким стан дитини стабілізувався, вона стала більш спокійною та врівноваженою, покращився сон, апетит. Такий висновок є упередженим, бо не ґрунтується на знанні психолога про попередні умови життя та психологічний стан піддослідної. Так, дійсно, наразі [PERSON] позитивно характеризується за місцем навчання (\~а.\~с.\~207). Проте й у передній школі за місцем проживання матері вона мала не менш позитивну характеристику, в якій, з-поміж іншого, зазначено, що мама учениці [PERSON] , відповідально ставиться до навчання та виховання дитини. Дівчина забезпечена всім необхідним шкільним приладдям та речами, які необхідні для навчання в школі. Поліна має охайний вигляд, приходить завжди в чистому одязі відповідно до віку та сезону. [PERSON] підтримує тісний зв`язок зі школою та класним керівником, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться успіхами у навчанні. Мама забезпечує ученицю, залежно від потреб (а. с. 9). Не заперечує позивачка й того, що батько здатний забезпечити потреби дитини, його стан не перешкоджає виконанню батьківських обов`язків, має належний батьківський потенціал, як про те йдеться у висновку оцінки потреб його сім`ї (а.\~с.\~205). Проте системний аналіз норм сімейного законодавства показує, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Утримання, виховання, піклуватися про здоров`я дитини обов`язок обох батьків, незалежно від того з ким із них вона проживає. Тобто для розв`язання цього спору не мають вирішального значення умови утримання та виховання дитини відповідачем. Телеологічне тлумачення норм статті 162 СК України в контексті наявності спору дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання, а отже визначальним для розглядуваної справи є питання про те, чи загрожує повернення дочки до матері життю і здоров`ю дитини, та чи змінились життєві обставини матері таким чином, що повернення туди дитини суперечитиме її інтересам. Органом опіки та піклування (Ужгородська міська рада) встановлено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . В квартирі є всі необхідні комунальні зручності (світло, вода, газ), автономне газове опалення, основні необхідні меблі та побутова техніка. Санітарно-гігієнічний стан помешкання перебуває у належному рівні. Житло складається з однієї житлової кімнати, коридору з кухнею, ванної кімнати та туалету. Для виховання та розвитку дитини створено основні необхідні умови. Для дитини є окреме спальне місце, стіл для навчання, розвиваючі ігри, одяг та взуття по сезону, продукти харчування (а. с. 80-82). Таким чином, підстави, що перешкоджали б поверненню дитини до матері відсутні. Розірвання нею шлюбу та зміна місця проживання, на що покликається представник Мукачівської міськради, з огляду на встановлені судом факти не є тими обставинами, які за змістом ст. 162 СК України унеможливлюють повернення дитини до матері. Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved