Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати припиненими трудові відносини [PERSON] з фізичною особою - підприємцем [PERSON] на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України з 25.08.2022 та зобов`язати фізичну особу - підприємця [PERSON] внести запис до трудової книжки позивача про призначення на посаду продавця продовольчих товарів та звільнення у відповідності до пункту 1 статті 36 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 26000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 32500 грн. При цьому посилається на те, що 04.11.2021 року між сторонами було укладено безстроковий трудовий договір, згідно з яким позивача прийнято на посаду продавця продовольчих товарів. 25.08.2022 року позивач звернулась до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за угодою сторін та проведення остаточного розрахунку, включаючи компенсацію за невикористану відпустку. Наказ про звільнення та остаточний розрахунок позивач не отримала, запис в трудову книжку відповідач не зробила. Неодноразові звернення позивача до відповідача щодо отримання документів про звільнення та розрахунку у зв`язку із звільненням, залишились без реагування. 19.10.2022 року позивач звернулася до відповідача з листом про направлення на її адресу копії наказу про звільнення та отримання остаточного розрахунку і запису до трудової книжки, який також залишено відповідачем без реагування. Позивач вважає порушеним її право на працю, на її оплату та на здійснення соціальних виплат із зароблених нею коштів, при неможливості розірвати безстроково укладений трудовий договір за її ініціативою. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 17.01.2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 27.01.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не подала. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.11.2021 року між фізичною особою - підприємцем [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, відповідно до якого позивача прийнято на роботу на посаду продавця продовольчих товарів. З копії трудової книжки позивача вбачається, що запис про прийняття її на роботу відповідачем не було зроблено. 09.06.2022 року відповідачем видано позивачу довідку про доходи, відповідно до якої загальна сума доходу за період з 01.12.2021 року по 31.05.2022 року без урахування ПДФО становить 26732,00 грн. Нарахування та виплата відповідачем заробітної плати позивачу з листопада 2021 року по серпень 2022 року підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 11.01.2023 року та індивідуальними відомостями про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України від 11.01.2023 року. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми з обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою. Згідно ст. 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 1.1., 1.3., 2.4. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, тощо. При влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Відповідно до ст. 49 КЗпП України роботодавець зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Згідно пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. З огляду на те, що між сторонами було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою і відповідач не внесла запис до трудової книжки, що зберігається у позивача за її вимогою, про прийняття останньої на роботу, вказана позовна вимога підлягає до задоволення. У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Відповідно до ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Окрім того, згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін). Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Водночас саме оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення. Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. При цьому законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона лина довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.08.2022 року нею подано відповідачу заяву, в якій вона просила розірвати трудовий договір від 04.11.2021 року за угодою сторін з 25.08.2022 року та провести остаточний розрахунок з нею, включаючи компенсацію за невикористану відпустку. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні, допустимі, достатні та достовірні докази як отримання відповідачем вищевказаної заяви, так і досягнення між сторонами домовленості, їх спільного волевиявлення на припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін) та в обумовлений строк. Лише 19.10.2022 року позивачем було надіслано поштою на адресу відповідача листа, в якому вона просила направити на її адресу копію наказу про звільнення, а також повідомити, коли і де вона може отримати остаточний розрахунок та відповідний запис в трудову книжку. І хоча вказаний лист було отримано відповідачем 06.01.2023 року, ця обставина не свідчить про досягнення між сторонами домовленості на припинення трудового договору за угодою сторін з 25.08.2022 року. Таким чином, позовні вимоги про визнання припиненими трудових відносин між сторонами на підставі пункту 1 ст. 36 КЗпП України та зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки про звільнення позивача, а також похідна від них вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 32500 грн., не підлягають до задоволення. Посилання позивача на те, що з червня 2022 року по день подачі заяви про звільнення вона не отримала заробітної плати та заборгованість відповідача складає 26000 грн., не підтверджені належними та допустимими доказами. Навпаки, за відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків станом на 11.01.2023 року, відповідачем було нараховано та виплачено позивачу заробітну плату з червня по серпень 2022 року, а тому позовна вимога про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 26000 грн., не підлягає до задоволення.

Outcome: partial