Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

У серпні 2021 року комунальне підприємство «Харківські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за послуги з теплопостачання за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2020 року в розмірі 20103,02 грн., три відсотки річних у розмірі 917,66 грн., інфляційні витрати у розмірі 2015,85 грн. та судовий збір в розмірі 2270,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач є власником нежитлового приміщення першого поверху № ХСІХ в літ. «А-12» житлового будинку по [ADDRESS] з централізованою системою теплопостачання. У зв`язку з несплатою відповідачем за надані позивачем послуги, утворилася заборгованість в розмірі 20103,02 грн. за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2020 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій зазначив, що просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. 07 липня 2022 року відповідач надав до суду відзив, в якому зазначив, що просить суд відмовити в позові частково, а саме в частині стягнення суми 13577,64 грн., інфляційних витрат та трьох відсотків річних. 22 липня 2022 року позивач надав до суду відповідь на відзив, якому зазначив, що позовні вимоги вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 14 вересня 2022 року відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив про застосування строку позовної давності. Представником позивача 08 грудня 2022 року подано заяву, в якій зазначено, що в межах строку позовної давності за період з 01 серпня 2018 року по 30 квітня 2020 року сума заборгованості відповідачів складає 14828,03 грн., просив поновити строк позовної давності, посилаючись на його пропущення у зв`язку з карантинними обмеженнями. Відповідач в судове засідання призначене на 07 березня 2023 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 січня 2018 року нежитлові приміщення першого поверху № ХСІХ в літ. «А-12» по [ADDRESS] , загальною площею 55,3 кв.м належать на праві приватної власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу з 28 липня 2017 року. 26 липня 2021 року позивачем було направлено [PERSON] копії несплачених рахунків за спожиту теплову енергію. Дані щодо їх сплати відповідачем в матеріалах справи відсутні. Згідно акту підключення споживача до джерела теплової енергії № 173/20214 від 25 жовтня 2018 року здійснено підключення користувачів до опалення. В переліку споживачів розташованих в будинку зазначено відповідача [PERSON] . Згідно акту підключення споживача до джерела теплової енергії № 173/23210 від 16 листопада 2019 року здійснено підключення користувача до опалення. В переліку споживачів розташованих в будинку зазначено відповідача [PERSON] . Відповідно до акту відключення споживача від джерела теплової енергії № 173/25933 від 09 квітня 2020 року здійснено відключення користувача від опалення. В переліку споживачів розташованих в будинку зазначено відповідача [PERSON] . З досліджених матеріалів справи та встановлених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, зважаючи на наступне. Правовідносини у сфері теплопостачання регулюються ЗУ «Про теплопостачання», Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою КМУ від 03.10.2007 року № 1198 (далі - Правила) та іншими нормативно-правовими актами. Згідно п. 23 Правил, в редакції, чинній на момент вчинення спірних правовідносин, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Відповідно до п. 25 Правил у договорі зазначається максимальне теплове годинне навантаження за кожним видом і параметром теплоносія на опалення, вентиляцію, кондиціювання, максимальне, середньогодинне і середньодобове теплове навантаження на гаряче водопостачання, а також місячний, квартальний та річний обсяг постачання теплової енергії. Судом встановлено, що належне [PERSON] приміщення відноситься до нежитлового фонду, будинок під`єднано до централізованої системи теплопостачання, КП «ХТМ» в період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2020 року було здійснене постачання теплової енергії, [PERSON] користувався тепловою енергією на потреби опалення. З акту обстеження системи теплоспоживання об`єкту № 173/4321 від 22 січня 2021 року вбачається, що споживач [PERSON] користується тепловою енергією без договору та без оплати, даний акт є підставою для нарахування за споживання енергії до моменту укладання договору . КП «ХТМ» надано до суду розрахунок нарахування за спожиту теплову енергію, відповідно до якого розмір заборгованості за надані послуги, що є предметом позову, співпадає з вартістю спожитої теплової енергії, до того ж позивачем було надано до суду розрахунок інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Під час дослідження письмових доказів судом не встановлено будь-який фактичних даних, з яких вбачається, що КП «ХТМ» не дотрималося процедури укладення договору та чи порушило відомчі норми при здійсненні розрахунку нарахування за спожиту теплову енергію тощо. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Згідно ст. 67 ЖК УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартплати за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до ч.1 ст. 68 ЖК УРСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції до 01.05.2019 року (далі Закон в редакції до 01.05.2019 року), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 13 Закону в редакції до 01.05.2019 року, одним з видів житлово-комунальних послуг є комунальні послуги, до яких відносяться централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо. Статтею 20 Закону в редакції до 01.05.2019 року передбачено, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції з 01.05.2019 року (далі Закон в редакції з 01.05.2019 року) передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Згідно ч. 2 ст. 7 Закону в редакції з 01.05.2019 року індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 9 Закону в редакції з 01.05.2019 року споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В Постанові Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС) від 07.07.2020 по справі № 712/8916/17 (номер в ЄДРСР 91460925) викладено наступні висновки щодо застосування норм права. Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року) (п. 77 Постанови ВП ВС). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року). Договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку (частина перша статті 13Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року) (п. 78 Постанови ВП ВС). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (п. 79 Постанови ВП ВС). Щодо заяви відповідача про застосування судом до вимог КП «Харківські теплові мережі» строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 3\~ст. 267 ЦК України, суд застосовує позовну давність за заявою відповідача. Зважаючи на те, що відповідачем у відзиві на позов було зазначено про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне на підставі ч.3 ст. 267 ЦК України застосувати трирічний строк позовної давності. Таким чином стягненню підлягає заборгованість з 01 серпня 2018 року по 30 квітня 2020 року. З врахуванням проведеного позивачем перерахунку в межах строку позовної давності, заборгованість відповідача за послуги з теплопостачання складає 14828,03 грн., 3 відсотки річних 917,66 грн., інфляційні витрати 2015,85 грн. Таким чином, вимоги позивача КП «Харківські теплові мережі» підлягають частковому задоволенню з урахування строку позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за опалення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми з урахуванням строків позовної давності. Щодо заявленого\~позивачем клопотання\~про поновлення\~строку позовної\~давності узв`язку\~із застосуванням\~профілактичних заходів\~щодо поширення\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19\~з березня\~2020\~року на\~території України\~та оголошенням\~загальнодержавного карантину,\~у зв`язку\~з чим\~було обмежено\~роботу державних\~органів, то\~суд відмовляє\~у його\~поновленні,оскільки сам по собі факт запровадження карантину з березня 2020 року не свідчить про те, що у позивача були об`єктивні, непереборні та істотні труднощі, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом позовні вимоги задоволені частково (в частині, що відповідає 77,10 % ціни позову), відшкодуванню підлягає судовий збір в розмірі 1750,17 грн. Оцінюючи інші доводи та аргументи відповідача, викладені у відзиві на позов, суд керується практикою Європейського суду з прав людини, який вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: partial