Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вказує, що згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.10.2008 року, який зареєстровано в Державному реєстрі правочинів 08.10.2008 року, є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідно до довідки, виданої 09.02.2022 року №52 виконавчим комітетом Царичанської селищної ради, [PERSON] , дійсно зареєстрована, але не проживає з квітня місяця 2017 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Акту обстеження його умов проживання від 09.02.2022р. разом з ним за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають: дружина [PERSON] , двоє малолітніх дітей: [PERSON] , 2015 року народження, [PERSON] , 2020 року народження, зареєстровані [PERSON] та неповнолітній [PERSON] , які не проживають з 2017 року. Відповідач з квітня місяця 2017 року залишила житловий будинок і проживає разом з сином за іншою адресою: [ADDRESS] разом зі своїми батьками. Відповідач ніякої участі в утриманні житлового будинку не приймає та ним не користується. Добровільно знятись з реєстрації відповідач не бажає. Отже, фактично не проживає за місцем реєстрації більше чотирьох років. Реєстрація відповідача у житловому будинку позбавляє його можливості отримати субсидію на житлово-комунальні послуги та впливає на розмір цих виплат. Отже, дії відповідача, що проявляються в перешкоджанні йому користуватись належним йому на праві власності майном є неправомірними та такими, що порушують його законні права та інтереси, передбачені ст.41 Конституції України. Між ним та відповідачкою не укладались жодні цивільно-правові угоди про користування житловим приміщенням, витрати на утримання житлового будинку. На підставі викладеного, прохає визнати [PERSON] , [INFO] , уродженку с.Михайлівка Царичанського району Дніпропетровської області, рнокпп [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] , шляхом зняття з реєстраційного обліку. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до Царичанського районного суду Дніпропетровської області 31.10.2022р., представник відповідача [PERSON] - адвокат Цибульник О.В. прохав відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на наступні обставини. Матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу (звернення, заяви) про те, що позивач звертався до відповідачки з вимогою про зняття з реєстраційного обліку, а відповідачка проігнорувала звернення позивача. Також те, що позивач звертався до відповідних соціальних служб з проханням про надання йому субсидії на сплату житлово-комунальних послуг, а також відповідей уповноважених соціальних служб про відмову у наданні субсидії з підстав реєстрації у житловому будинку відповідачки. Відповідачка та її з позивачем спільний син не мають іншого житла на праві власності чи законного володіння, тому винаймають житло у [ADDRESS] . Причиною переїзду до м.Дніпра є стан здоров`я спільного з позивачем сина, який страждає такими тяжкими хворобами, як «Порок серця», «Цукровий діабет типу 1, середньої важкості, глікемічний контроль з високим ризиком». Дитина потребує постійного догляду лікарів, профіль яких відсутній за місцем постійної реєстрації сторін. Вказані обставини є поважними причинами для відсутності за місцем постійної реєстрації понад 6 місяців. У позовній заяві позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку. Однак відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відсутні законні підстави для задоволення вказаної вимоги. Дана справа знаходилась в провадженні судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області Руснака А.І. Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 14 вересня 2022 року, на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 №30, рішення №3 зборів суддів Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 24.08.2022, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням передано на повторний автоматизований розподіл. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2022 року, вказану справу 15.09.2022 року передано на розгляд судді Костюкова Д.Г. Ухвалою судді від 16 вересня 2022 року дану справу прийнято до провадження суддею Костюковим Д.Г., відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Тараненко П.П. в судове засідання не з`явились, від представника позивача адвоката Тараненка П.П. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та прохають задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Цибульник О.В. в судове засідання не з`явились, від представника відповідача до суду надійшло клопотання, в якому він прохав здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, позовні вимоги не визнають. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач [PERSON] згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.10.2008 року, який зареєстровано в реєстрі №778, згідно витягу з Державного реєстру правочинів №6612090 від 08.10.2008р., витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20597500 від 16.10.2008р. є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с.8-10). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої виконавчим комітетом Царичанської селищної ради 09.02.2022р. №51 до складу сім`ї зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] входять: [PERSON] - власник, [INFO] ; [PERSON] - дружина, [INFO] ; [PERSON] - дочка, [INFO] ; [PERSON] - дочка, [INFO] (а.с.13). Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Царичанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області 09.02.2022р. №52, гр. [PERSON] та її син [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] дійсно не проживають за цією адресою з квітня місяця 2017 року (а.с.12). Відповідно до акту обстеження умов проживання [PERSON] , зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] , разом з ним проживають: дружина [PERSON] , 1991 р.н., двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] 2015 р.н., [PERSON] , 2020 р.н. За даною адресою зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , але з 2017 року не проживають (а.с.11). Крім того, відповідно до акту про встановлення факту не проживання особи за місцем реєстрації від 28.11.2022р. №61, встановлено що за адресою [ADDRESS] , крім дружини [PERSON] - [PERSON] та двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , зареєстровані також [PERSON] , 1988 р.н. та [PERSON] , 2007 р.н., які з квітня 2017 року добровільно залишили будинок та не проживають за вказаною адресою і місцем реєстрації. Будь-які речі, предмети, меблі, які належать [PERSON] в житловому будинку за вказаною адресою відсутні (а.с.65). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Разом із тим, у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення сімейних відносин з власником будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі 447/455/17 (провадження № 14-64цс20). Так, судом встановлено, що у спірному житловому будинку крім позивача зареєстровані та проживають його дружина [PERSON] та дві їх спільні малолітні доньки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також зареєстровані відповідач [PERSON] та їх спільний з позивачем неповнолітній син [PERSON] , [INFO] . З 2017 року відповідач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] в спірному житловому будинку не проживають, що визнано сторонами. Як на поважність причин тривалої відсутності за місцем реєстрації відповідачка посилається на те, що їх спільний з позивачем неповнолітній син [PERSON] страждає на порок серця та цукровий діабет типу 1, середньої важкості, глікемічний контроль з високим ризиком, і дитина потребує постійного догляду лікарів, профіль яких відсутній за місцем її реєстрації. Вивченням в судовому засіданні наданих відповідачем Виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7330 від 03.01.2020, Виписки з медичної карти стаціонарного хворого №3116а від 09.09.2021, посвідчення дитини з інвалідністю серії [NUMBER] від 29.07.2020, встановлено, що неповнолітній [PERSON] має статус інваліда з дитинства, має діагноз - цукровий діабет типу 1. З зазначених доказів вбачається, що дитина перебувала на стаціонарному лікуванні по одному разу на рік у 2020 та 2021, потребує періодичного спостереження у сімейного лікаря та ендокринолога за місцем проживання. Вищевказаними доказами не доведено заяву відповідачки про необхідність постійного медичного догляду за неповнолітнім, неможливість надання неповнолітньому належної медичної допомоги за місцем реєстрації, а також не доведено, що зазначені нею причини, які змусили її залишити місце реєстрації, мали місце саме з 2017 року. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність поважності причин непроживання відповідачки за спірною адресою. Суд зауважує, що позивачем вимога про визнання неповнолітнього [PERSON] особою, який втратив право користування житловим приміщенням, не заявлялася. Щодо додержання балансу інтересів сторін при винесенні спору, а також щодо наявності обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту суд зазначає наступне. Як вбачається з Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08.10.2008 року, житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 47,0 кв.м, з яких житлова площа 28,4 кв.м (а.с.8). Згідно з нормами, зафіксованими у Житловому кодексі України, на 1 члена сім`ї має припадати 13,65 метра квадратного загальної площі, а житлової - мінімум 9 кв.м. Якщо у сім`ї зростають двоє дітей однієї статі, вони можуть мешкати в спільній кімнаті розміром не менше 20 кв.м. Якщо ж діти різної статі - для них законодавчо затверджено проживання у різних кімнатах. Площа кожної з дитячих кімнат не повинна бути меншою за 15 метрів квадратних. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Таким чином, у даній справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Суд враховує, що на теперішній час відповідачка не є членом сім`ї позивача. Як встановлено в судовому засіданні відповідачка тривалий час винаймає житло в [ADDRESS] . Поміж тим, позивач має іншу сім`ю: дружину та двох малолітніх доньок, які зареєстровані та проживають разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Суд приходить до висновку, що залишення права користування спірним житловим приміщенням за відповідачкою не відповідає вищевказаним нормативним актам, зокрема санітарним нормам житлової площі, та суттєво порушує права власника майна та його сім`ї, зокрема його малолітніх дітей, що протирічить загальним засадам цивільного законодавства. Крім того, суд зауважує, що проживання в одному приміщенні позивача, його дружини та його малолітніх дітей разом з жінкою, з якою позивач раніше мав фактичні шлюбні відносини, не відповідає моральним засадам суспільства та не буде сприяти гармонійному розвитку малолітніх дітей. При цьому, з 2017 року відповідачка житлом не користується, його утриманням не займається, забрала з будинку свої речі, що вказує на те, що відповідачка втратила інтерес до права користування цим житлом. Отже, суд вважає, що припинення права користування відповідачки спірним житлом відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції та ст.1 Першого протоколу до Конвенції, з огляду на те, що інтереси позивача, як власника житла, який користується цим житлом разом з його сім`єю, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, яка тривалий час проживає окремо та у якої припинилися правові підстави користування чужим майном, при цьому суд враховує баланс інтересів сторін та наявність істотних підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . При цьому суд також керується правовою позицією, що викладена у постанові КЦС ВС від 23.02.2022 у справі №127/25885/18. Крім того, позивач у позові прохає визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом реєстрації протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення право власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, зняття з реєстраційного обліку на підставі рішення суду можливо лише у вищезазначених випадках. Тобто власник майна має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом зняття з реєстраційного обліку, пред`явивши одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Проте таких вимог позивачем не заявлено. Верховний Суд у справі № 336/1773/17 (постанова від 14.05.2020 р.) дійшов висновку, що заявлена у справі вимога про зняття з реєстраційного обліку не може бути задоволена у розумінні ст. 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування, виселення із займаного приміщення та інше)». Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону, є підставою для зняття особи з реєстрації. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховується позиція позивача [PERSON] не стягувати судовий збір із відповідачки.

Outcome: partial