Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Свої вимоги мотивувала тим, що 04 березня 2017 року між нею та відповідачем у присутності [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого вона передала [PERSON] грошові кошти в сумі 4050000 гривень в позику, що еквівалентно 150000 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову, а останній зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав їй боргову розписку від 04 березня 2017 року. На виконання умов договору позики [PERSON] повернув 208000 гривень. Станом на 12 лютого 2020 року основна сума боргу [PERSON] складає 3472768 гривень 20 копійок. Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, тому вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 3472768 гривень 20 копійок боргу, 366111 гривень 93 копійки інфляційних втрат та три проценти річних у сумі 194094 гривні 44 копійки. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову. У вересні 2020 року позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 54). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про призначення судової експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2021 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без руху. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2022 року до спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору недійсним. [PERSON] у зустрічному позові посилається на те, що 04 березня 2017 року грошові кошти в сумі 4050000 гривень [PERSON] йому не передавались. 15 квітня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав [PERSON] грошові кошти у сумі 5128000 гривень. [PERSON] , повертаючи йому частково суму боргу, ввів його в оману та запропонував оформити таке повернення не розпискою, а наданням йому позики [PERSON] . Зазначене було пов`язано з тим, що відносно [PERSON] було відкрито декілька кримінальних проваджень щодо можливих шахрайських дій з його сторони, а саме неповернення позичених коштів. За таких обставин, розписка про повернення [PERSON] 150000 доларів США могла б погіршити становище [PERSON] у кримінальних провадженнях. Таким чином, зазначені документи укладені з метою приховати інший правочин, а саме часткове виконання зобов`язань іншою особою за договором позики. З огляду на наведене, договір позики від 04 березня 2017 року має бути визнано недійсним. Позивач за первісним позовом у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність, вимоги первісного позову підтримує в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог. У матеріалах справи міститься відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , з якого вбачається, що вона просить відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с. 148-149). Зазначено, що доводи [PERSON] стосовно того, що він не отримував грошові кошти, суперечать та спростовуються матеріалами справи та добровільно підписаним [PERSON] договором позики від 04 березня 2017 року та розпискою від 04 березня 2017 року. Посилання [PERSON] на укладений між ним та [PERSON] договір позики не мають нічого спільного з предметом позову [PERSON] , а саме договором позики від 04 березня 2017 року. Відповідач за первісним позовом у судове засідання не з`явився, подав до суду повторне клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з перебуванням за кордоном через введення на території України воєнного стану. Будь-яких доказів на підтвердження таких обставин до клопотання додано не було. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не з`явився в судове засідання 06 грудня 2022 року та подавав аналогічне клопотання про перенесення розгляду справи. Будь-яких доказів на підтвердження таких обставин до клопотання додано не було. За таких обставин, причини неявки [PERSON] в судове засідання визнані неповажними. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У матеріалах справи міститься відзив на первісний позов [PERSON] , з якого вбачається, що він просить відмовити у задоволені позову [PERSON] , посилаючи на недійсність правочину (а.с. 84-89). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник подав до суду клопотання, в якому просить розглядати справу у його відсутність. У матеріалах справи міститься відзив на зустрічну позовну заяву представника [PERSON] , з якого вбачається, що він просить відмовити у задоволенні зустрічного позову (а.с. 132-136). Зазначено, що [PERSON] був свідком передачі готівкових коштів за договором позики від 04 березня 2017 року. Разом з тим, [PERSON] у зустрічному позові посилається на інший договір позики від 15 квітня 2016 року, зазначаючи, що цей договір замінює інший договір від 04 березня 2017 року. [PERSON] жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не наводить, його твердження не відповідають дійсності. Дійсно між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 15 квітня 2016 року, проте заборгованість за цим договором була погашена, що підтверджується відповідними документами. Договір позики від 15 квітня 2016 року немає жодного відношення до договору позики від 04 березня 2017 року. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 04 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики (а.с. 4), відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 4050000 гривень в позику, що еквівалентно 150000 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову, а останній зобов`язався повернути кошти частинами до 04 березня 2018 року. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав їй боргову розписку від 04 березня 2017 року (а.с. 5). [PERSON] 15 липня 2017 року уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 65). З позову вбачається, що на виконання умов договору позики [PERSON] повернув 208000 гривень. Станом на 12 лютого 2020 року основна сума боргу [PERSON] складає 3472768 гривень 20 копійок. Станом на день подачі позову до суду відповідач за первісним позовом борг не повернув. [PERSON] , заперечуючи доводи первісного позову, звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій посилається на те, що 04 березня 2017 року грошові кошти в сумі 4050000 гривень [PERSON] йому не передавались. 15 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 5128000 гривень. [PERSON] , повертаючи йому частково суму боргу, ввів його в оману та запропонував оформити таке повернення не розпискою, а наданням йому позики [PERSON] . Зазначене було пов`язано з тим, що відносно [PERSON] було відкрито декілька кримінальних проваджень щодо можливих шахрайських дій з його сторони, а саме неповернення позичених коштів. За таких обставин, розписка про повернення [PERSON] 150000 доларів США могла б погіршити становище [PERSON] у кримінальних провадженнях. Таким чином, [PERSON] вказує про те, що зазначені документи укладені з метою приховати інший правочин, а саме часткове виконання зобов`язань іншою особою за договором позики. З огляду на наведене, договір позики від 04 березня 2017 року має бути визнано недійсним. Статтею 6 ЦК України визначено право сторін на укладення договору та врегулювання в ньому своїх відносин. Відповідно до статей 526, 615 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Вбачається, що договір позики є угодою щодо отримання особою (позичальником) грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками, та зобов`язання повернути іншій особі (позикодавцеві) таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до п. 5.2 договору позики належним чином підписаний договір та розписка, передбачена пунктом 2.8. договору є доказом передачі грошових коштів від позикодавця до позичальника. Відповідна розписка була складена на підтвердження факту отримання грошових коштів [PERSON] від [PERSON] (а.с. 5). Судом встановлено, що між сторонами укладений договір позики, підписаний сторонами, кредитні кошти отримані позичальником. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зі змісту оспорюваного договору позики вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму позики дату його видачі, строк надання коштів. Відповідно до п. 5.9. договору позики цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках на двох сторінках, які мають однакому юридичну силу, по одному для кожної із сторін. [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить його підпис на ньому, посвідчений нотаріально. [PERSON] у зустрічному позові посилається на договір позики від 15 квітня 2016 року, зазначаючи, що цей договір замінює договір позики від 04 березня 2017 року. Встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 15 квітня 2016 року, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 5128000 гривень (а.с. 112). Разом з тим, договір позики від 15 квітня 2016 року немає жодного відношення до договору позики від 04 березня 2017 року. Зазначені договори укладені між різними людьми, у різний час та суми позики за ними відрізняються. Вбачається, що укладення одного договору позики не є підставою для визнання недійсним іншого, а саме договору позики від 04 березня 2017 року. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов договору позики вимогам законодавства та про несправедливість його умов, оскільки доводи [PERSON] про укладення фіктивного договору та не отримання коштів ґрунтуються виключно на його поясненнях і спростовуються змістом договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України, для визнання спірного договору недійсним. Таким чином, підстав для визнання недійсним договору позики від 04 березня 2017 року не вбачається. З огляду на наведене, в задоволені зустрічного позову слід відмовити. [PERSON] з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд стягнути з [PERSON] 3996101 гривню 20 копійок боргу (сума заборгованості, що еквівалентна 142210 доларів США) та неустойку в сумі 11101167 гривень 70 копійок відповідно до п. 2.12 договору позики. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Встановлено, що відповідно до договору позики від 04 березня 2017 року [PERSON] має повернути [PERSON] 4050000 гривень, що еквівалентно 150000 доларам США за офіційним курсом Національного банку України станом на день подання позову. На виконання умов договору позики [PERSON] повернув 208000 гривень. За таких обставин, сума боргу за договором складає 3842000 гривень. [PERSON] з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 3996101 гривню 20 копійок, посилаючись на зміну курсу долара США до гривні. Пунктом 1.1. договору позики передбачено, що розмір грошових коштів, що підлягає поверненню позикодавцю дорівнюватиме еквіваленту у гривні розміру грошових коштів, передбаченому цим пунктом у доларах США, що визначатиметься за середньозваженим комерційним курсом обміну гривні до долара США станом на день повернення грошових коштів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Пунктом 1.2. договору позики передбачено, що валютою зобов`язання є національна валюта України - гривня. За таких обставин, враховуючи вимоги закону щодо зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), визначену договором, стягненню з [PERSON] підлягає сума боргу у гривні без врахування збільшення курсу долара США. З первісного позову вбачається, що [PERSON] просила стягнули 3472768 гривень 20 копійок основної суми боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає заборгованість за договором у сумі 3472768 гривень 20 копійок. Позивач за первісним позовом також просить стягнути з [PERSON] 366111 гривень 93 копійки інфляційних втрат та три проценти річних у сумі 194094 гривні 44 копійки. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок суми трьох процентів річних та інфляційних втрат наданий суду і відповідає вимогам закону (а.с. 8-9). [PERSON] доказів на спростування наданого [PERSON] розрахунку суми трьох процентів річних та інфляційних втрат суду не подано. Таким чином, стягненню з [PERSON] підлягають нараховані три проценти річних у сумі 194094 гривні 44 копійки та інфляційні втрати в розмірі 366111 гривень 93 копійки. [PERSON] також просить стягнути на її користь неустойку у розмірі 11101167 гривень 70 копійок. Пунктом 2.12. договору позики визначено, що у разі порушення позичальником строків виплати позики встановлених у п. 2.2, 2.3, 2.4, 2.5, 2.6. цього договору більше ніж на 5 (п`ять) робочих днів, позичальник сплачує на користь позикодавця неустойку у розмірі 0,3 (нуль цілих три десятих) % від суми заборгованості за кожен день прострочення. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Позивачем за первісним позовом нарахована неустойка за прострочене зобов`язання в сумі 11101167 гривень 70 копійок. Нарахована сума неустойки значно перевищує розмір основного зобов`язання за договором позики (3472768 гривень 20 копійок - основна сума боргу). Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає за можливе застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки з 11101167 гривень 70 копійок до 500000 гривень. З огляду на наведене, первісна позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення первісного позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача також підлягає судовий збір у розмірі 10510 гривень.

Outcome: partial