Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

У листопаді 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Спірна квартира була передана в іпотеку Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» з метою забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за двома кредитними договорами від 19.02.2008. Банк у порушення вимог статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та пункту 5.2.1. договору іпотеки передав оригінал договору іпотеки ТОВ «Кей-Колект», яке здійснило оформлення права власності без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя та без повідомлення про порушення основного зобов`язання, що передбачено частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку». 25.11.2015 приватний нотаріус Кобелєва А. М. незаконно, за відсутності доказів надіслання позивачам письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором та окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, здійснила реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект», чим позбавила позивачів права власності на нерухоме майно. Оскаржуване рішення прийняте нотаріусом з порушенням Конституції України, Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки станом на день здійснення реєстрації повноваження щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів іпотеки належали лише державним реєстраторам Міністерства юстиції України. В подальшому, 18.02.2020, за договором купівлі-продажу [PERSON] набула у власність від ТОВ «Кей-Колект» кв. [ADDRESS] . Позивачі вважають такі дії порушенням їхніх прав, відтак просять витребувати майно з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 16.11.2022 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання з викликом сторін на 23.01.2023. Надано відповідачу та третім особам строк на подання заяв по суті справи. Відзив на позов та письмові пояснення суду не надано. 23.01.2023 ухвалою суду, занесену до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника третьої особи про закриття провадження у справі В судове засідання сторони не з`явились, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку, що в силу положень ст. 223 ЦПК не перешкоджає розгляду справи. Представник позивача надав заяву про розгляд справи без участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. З матеріалів справи вбачається, що 19.02.2008 між АКІБ «УкрСиббанк» (банком) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11300476000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в розмірі 97 000 дол. США на строк до 19.02.2018. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором та ще одним кредитним договором від цієї ж дати № 11300826000 від 19.02.2008 між банком (іпотекодержателем) - з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , і [PERSON] (іпотекодавцями) - з іншої сторони, укладено нотаріально засвідчений договір іпотеки № 77434, запис у реєстрі № 408, згідно з умовами якого іпотекодавці передали банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 13.02.2012 ПАТ «УкрСиббанк» як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» уклали договір факторингу та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, предметами яких є, зокрема, передача банком товариству усіх прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладеними з позивачами. У зв`язку з порушенням позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом у встановлені договором терміни у 2014 р. ТОВ «Кей-Колект» звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до позичальника [PERSON] та поручителя [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (цивільна справа № 753/20272/14-ц). 12.02.2015 суд ухвалив у цій справі заочне рішення про задоволення позову ТОВ «Кей-Колект» в повному обсязі. Цим рішенням стягнуто з [PERSON] та [PERSON] у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка виникла станом на 01.12.2013, в загальному розмірі 1 623 280,41 грн., що є еквівалентом 125 340,16 дол. США. З огляду на порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором за умовами пункту 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель також набув право звернути стягнення на предмет іпотеки. Відтак на підставі вищевказаних договорів у відповідності з положеннями пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України ТОВ «Кей-Колект» набуло прав кредитора та іпотекодержателя у зобов`язаннях, що виникли з кредитного договору та договору іпотеки. 25.11.2015 приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кобелєвою А. М. як державним реєстратором здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 26467780 від 25.11.2015 15:59:00, номер запису про право власності: 12216299). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 20.02.2018 № 114649087 вбачається, що підставою для проведення державної реєстрації права власності ТОВ «Кей-Колект» послугував договір іпотеки № 408 від 19.02.2008. В подальшому, 18.02.2020 спірна іпотечна квартира була продана від ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» до [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Василенко О.А. за реєстровим номером 1204, в порушення вимог ст.35 ЗУ «Про іпотеку» та наявного арешту, накладеного на спірну квартиру ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.01.2020 у справі №753/17757/19. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору, далі - Закон № 898-IV), згідно яких іпотекодержатель (заставодержатель) має право у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою, задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки (застави). Згідно з положеннями пунктів 4.2., 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав. Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. За частинами першою-третьою статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Отже в межах процедури звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право звернутися до органу державної реєстрації з метою державної реєстрації за собою права власності на об`єкт нерухомого майна і документом, який підтверджуватиме відповідний перехід права власності, є або окремий договір між іпотекодавцем та іпотекодержателем, або застереження в іпотечному договорі. Відповідно до положень частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За приписами частини 1 статті 638 цього Кодексу договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя між банком та/або ТОВ «Кей-Колект» і позивачами не укладався. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що положення договору іпотеки під назвою «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» не передбачає перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, а є лише передумовою для укладення сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а відтак укладений між банком та позивачами договір іпотеки не може бути підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Відтак суд погоджується з доводами позивачів, про те, що державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект» було здійснено безпідставно, з порушенням вимог статей 35, 36, 37 Закону № 898-IV та положень нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно. Нотаріус Кобелєвої А. М. не наділена повноваженнями на вчинення оспорюваної реєстраційної дії, оскільки чинним на той час Порядком взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб - додатку до наказу Міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб», зареєстрованого Міністерством юстиції України 02.04.2013 за № 534/23066), було передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, що виникає, зокрема, на підставі договорів іпотеки, що містять застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Міністерства юстиції України (пункт 2 Порядку). Згідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до п. 22 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Згідно з п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Також, необхідно зазначити, що вищевказані порушення чинного законодавства були встановлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2021 та постановою Київського апеляційного суду від 21.06.2022 у справі №753/17757/19, якими було відмовлено Позивачам у задоволені позову до АТ «Укрсиббанк», ТОВ «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про визнання незаконним та скасування запису про право власності на спірну квартиру. Постановою ВСУ від 17.12.2014 по справі № 6-140цс14 (№ в ЄДРСРУ 42576425) передбачено, що за положеннями законодавства власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Так, відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України встановлені вимоги, коли власник майна має право витребувати з чужого незаконного володіння майно. Зазначений засіб захисту права власності застосовується в тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння - тобто "віндикація". Отже власник майна з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Підсумовуючи наведене, оскільки майно було декілька разів відчужено, до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, належним способом захисту є витребування майна у останнього власника. Таким чином, оскільки майно безпідставно вибуло з володіння позивачів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4397,16 грн.

Outcome: approved