Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] , у якому просить визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не проживають у вказаній квартирі понад рік, а саме з 2010 року. Також, відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей у квартирі не мають. Окрім цього, позивач вказує, що неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають з 2014 року у місті Стетлер, провінції Альберта, Кадана. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , так як понад рік без поважної причини відсутні за місцем реєстрації. Ухвалою судді від 19.10.2022 відкрито провадження у справі та постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Сивак Т. М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, щодо ухвалення заочного рішення у справі не заперечив. Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлялися судом у встановленому законом, відзиву на позов не подали, про поважність причин неможливості прибуття в судове засідання суд не повідомили. Тому, суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, оскільки щодо заочного вирішення справи не заперечує позивач. Представник третьої особи Служба у справах дітей управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, попередньо просив розгляд справи провести без присутності представника органу опіки та піклування. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши представника позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності серії та номер [NUMBER] , виданого 25.01.2008 Виконкомом Тернопільської міської ради, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21888718. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.09.2022 № 310276659. Згідно з довідкою ДП «Люкс-житло» ПП «Люкс» від 09.09.2022 № 928, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . разом з ним зареєстровані [PERSON] , дружина, [INFO] ; [PERSON] , донька, [INFO] ; [PERSON] , син, [INFO] (зареєстрований, але не проживає згідно акту обстеження від 09.09.2022); [PERSON] , онук, [INFO] (зареєстрований, але не проживає згідно акту обстеження від 09.09.2022); [PERSON] , онук, [INFO] (зареєстрований, але не проживає згідно акту обстеження від 09.09.2022); [PERSON] , невістка, [INFO] (зареєстрована, але не проживає згідно акту обстеження від 09.09.2022). Як вбачається з акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 09.09.2022, [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки початкової школи м. Стетлер від 16.09.2022 [PERSON] та [PERSON] проживають у [ADDRESS] з їхньою матір`ю [PERSON] і батьком [PERSON] . Вони проживають за вказаною адресою з 2014 року по теперішній час. Згідно з висновком органу опіки та піклування, який затверджено рішенням № 65 18.01.2023 Тернопільської міської ради, щодо доцільності визнання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, орган опіки та піклування вважає за доцільне визнати дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування житловим приміщенням. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Відповідно до роз`яснень, даних в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зі змінами та доповненнями, у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. При цьому судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідачів у спірному житлі. Абзацом 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. Встановлено, що позивач є одноосібним власником спірної квартири, де зареєстровані відповідачі. При цьому судом не здобуто жодних доказів про поважність причин не проживання відповідачів у спірному житлі. Встановлено, що відповідачі добровільно не проживають у спірній квартирі, не цікавляться нею, не приймають участі в її утриманні, не сплачують комунальних платежів та із скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні житлом не зверталися. Відповідно до вимог частин четвертої, п`ятої та шостої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тому, враховуючи те, що судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , однак більше одного року за вказаною адресою не проживають, останніми не доведено поважності на обґрунтування власної відсутності в житлі, орган опіки та піклування вважає за доцільне визнати дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим приміщенням, тому позов є підставним та підлягає до задоволення. Разом з тим реєстрація відповідачів у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у вільному володінні та користуванні своєю власністю. Крім цього, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів у дохід держави підлягає стягненню 992,40 гривень судового збору.

Outcome: approved