Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про стягнення заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка, з 2010 року працює в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» на посаді двірник. Згідно договору, на виконання робіт по комплексному прибиранню та утриманню будинків з прилеглими територіями, за нею закріплено виконання робіт з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями будинку [ADDRESS] , приведеною площею 5931 з оплатою праці в розмірі 4908,94 грн., що додається до договору, з урахуванням середньомісячної оцінки якості виконаних робіт. Разом з тим, робітникам, і позивачці в тому числі, з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями розширили зони обслуговування. У зв`язку з чим, по підприємству одноразово був виданий наказ від 23.09.2021 р. № 177 про преміювання робітників ремонтних дільниць, обслуговуючого персоналу підприємства за вересень 2021 року, в якому зазначалося наступне: в вересні 2021 року провести нарахування робітникам з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями доплат: за розширення зони обслуговування у розмірі 50 % посадового окладу (тарифної ставки) за фактично відпрацьований час виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника. Впродовж всього терміну праці позивачки, а саме з 2010 - 2022 роки їй не платять прибирання дитячого спортивного майданчика. За 2020 року також не платили за дезінфекцію прибирання листви. Не видають спец. одяг, інвентар. Миючі засоби видають в не по обсягу, 2 літра миючого засобу на прибирання шістьох під`їздів. Тож, впродовж десяті років її роботи в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» систематично недоплачували заробітну плату за виконаною роботу. На підставі викладеного, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2010 року по 30.12.2022 року в сумі 500000,00 грн. Відповідно до вимог ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом [PERSON] до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про стягнення заробітної плати розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 17.02.2023 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, представник вказує про те, що з записів за № 04, № 05, № 06 та № 07, зроблених у трудовій книжці, вбачається, що позивачка 25.10.2009 звільнилася з АТ «Київська овочева фабрика» і у період з 04.12.2009 по 19.05.2010 перебувала на обліку у Центрі зайнятості, а в систему житлово-комунального господарства потрапила лише 08.07.2010, коли працевлаштувалася двірником в КП «Дирекція». Представник зауважує, що згідно запису № 09, зробленого 01.05.2015 у трудовій книжці позивача, остання, по переводу з КП «Дирекція» була прийнята в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» робітником комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями на підставі наказу № 7-к від 01.05.2015 року. Відповідно зазначене вище спростовує твердження позивача щодо перебування з відповідачем у трудових відносинах у період з 01.01.2010 та водночас підтверджує факт працевлаштування позивача в КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» 01.05.2015 року. Надані представником відповідача документи, а саме: копії штатного розкладу обслуговуючого персоналу ЖЕД 301, дублікати розрахункових листів по заробітній платі та довідки про заробітну плату, є підтвердженням дотримання відповідачем вимог трудового законодавства, в тому числі і законодавства України про оплату праці. У відзиві представник відповідача вказує про неякісне виконання позивачкою своїх обов`язків, на підтвердження чого надає відповідні документи, а саме: копії актів щодо санітарного стану закріпленої за позивачкою території, витяг з Контактного центру міста Києва скарг від мешканців будинку [ADDRESS] на неякісне виконання позивачкою своїх обов`язків, а також копію акту складеного працівниками ЖЕД-301, яким зафіксовано, що позивачка відмовляється прибирати 4, 5 та 6 під`їзд закріпленого за нею будинку. Крім того, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували, що відповідач має перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, зокрема виписки з зарплатного рахунку відкритого в банку щодо ненадходження виплат по заробітній платі. Також Позивачем на підтвердження розміру позовних вимог не надано розрахунку заборгованості з заробітної плати у розмірі 500 000, 00 грн. або будь-якого іншого, належно оформленого документу, який би підтвердив факт здійснення відповідачем нарахування по заробітній платі у розмірі 500000, 00 грн., але не здійснення виплати. На підставі викладеного представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та безпідставними. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 08.07.2010 року позивачка працювала двірником в КП «Дирекція». 01.05.2015 року по переводу позивачка прийнята до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» робітником комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглими територіями на підставі наказу № 7-к від 01.05.2015 року, що підтверджується записами у трудовій книжці. Відповідно до частин 1 і 2 ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників за умови, що вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Зі змісту «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 вбачається, що всі записи про прийняття на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи робляться у трудовій книжці (або у дублікаті трудової книжки) тільки на підставі відповідного наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу про прийняття, переведення або звільнення; або на підставі архівних довідок, які складаються на підставі первинних документів про прийняття на роботу, переведення або звільнення з роботи, тобто на підставі тих самих наказів (розпоряджень) власника або уповноваженого ним органу, які зберігаються в архівах; або на підставі рішення суду щодо перебування позивача певний період у трудових відносинах з відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що структуру заробітної плати становлять: основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата. Це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті. Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Із ст. 97 КЗпП України відомо, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці; оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт; форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами; власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Згідно ч. 3 ст. 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За змістом ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Позивач зазначає, що в порушення вказаних вимог, їй не здійснювалася виплата надбавки у період 2010-2022 років, у зв`язку із чим, за її розрахунком, за вказаний період у відповідача виникла заборгованість по цій складовій зарплати в розмірі 500000,00 грн. Вказану суму позивач і просить стягнути з відповідача на її користь. З таким твердженням позивача суд не погоджується з огляду на наступне. Згідно довідок відповідача про заробітну плату [PERSON] за період з травня 2015 року по січень 2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» не має заборгованості перед [PERSON] по сплаті заробітної плати. З наданих представником відповідача розрахункових листків по заробітній платі [PERSON] за період з травня 2015 року по грудень 2022 року включно позивачу нараховувалася заробітна плата та премії. Як зазначає у відзиві представник відповідача, що відповідно до «Положення про преміювання працівників підприємства» одним із головних критеріїв оцінки праці працівників при преміюванні є сумлінне виконання посадових/робочих інструкцій. Разом з тим, як вбачається з копій актів щодо санітарного стану закріпленою за позивачкою територією, неодноразово виявлено факт того, що прибудинкова територія житлового будинку, закріпленого за позивачкою, знаходиться в незадовільному стані. Крім того, позивачкою не надано розрахунку заборгованості з заробітної плати у розмірі 500000,00 грн. на підтвердження розміру позовних вимог та доказів, що вона мала право на вказану доплату. Вказане свідчить про необгрунтованість вимог позивача по виплаті вказаної надбавки. Оскільки відповідач перед позивачкою не має заборгованості по заробітній платі, затримка виплати заробітної плати відсутня, будь яких доказів, які б підтверджували заборгованість по заробітній платі перед позивачкою на момент розгляду справи суду не надано, суд вважає вимоги позивачки необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами, що її права були порушені відповідачем. Вказане свідчить про необґрунтованість позову, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed