Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] , у якій просить визнати зан нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтовує тим, що 25 листопада 1995 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу дітей у них не має. Під час спільного подружнього життя, 12 березня 1998 року, ними набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . З 2000 року відповідач через безпідставну ревність почав вчиняти сварки та скандали, під час яких ображав її нецензурними словами, застосовував фізичну силу, проявляв неповагу. 09 грудня 2021 року відповідач вигнав її з їхньої квартири, де вони проживали. З цього часу вони проживають окремо, фактично припинили подружні відносини. З даних підстав нею було подано позов до суду про розірвання шлюбу. Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2022 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили. На даний час відповідач не визнає її право власності на їхню спільну квартиру, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 30 грудня 2022 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 02 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання позивач [PERSON] не прибула. Її представник адвокат Степаняк І.С. подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, у разі неявки відповідача згідний на заочний розгляд справи. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином, а саме шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Яворівського районного суду Львівської області. Також про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Частиною четвертою статті 268\~ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268\~ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 02 березня 2023 року, є дата складення повного судового рішення 06 березня 2023 року. Оцінивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбу, який був зареєстрований 25 листопада 1995 року у Новояворівській міській раді Яворівського району Львівської області, актовий запис № 226. 12 березня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А.П., та зареєстровано в реєстрі за №386. В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідчено приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Смокорівським А.П., 12 березня 1998 року та зареєстровано в реєстрі за №386, [PERSON] зареєстрував право власності в Львівському обласному державному комунальному бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на своє прізвище та став одноосібним власником даної квартири, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 12 березня 1998 року серії [NUMBER] . Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 06 вересня 2022 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 25 листопада 1995 року у Новояворівській міській раді Яворівського району Львівської області, актовий запис № 226. Статтею 15\~Цивільного\~кодексу\~України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідно до\~ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63\~СК\~України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Жодних домовленостей між позивачем та відповідачем щодо розміру часток в спільному сумісному майні немає, шлюбний договір не укладався. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки квартира [ADDRESS] була придбана\~сторонами за\~час шлюбу,\~то\~за позивачем\~слід визнати\~право власності\~на 1/2\~частину спірної\~квартири. Згідно з ч. 1 ст.\~141\~Цивільного\~процесуального\~кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання позовної заяви [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1403,10 гривень, що підтверджується квитанцією №43 від 05 грудня 2022 року. Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] судові витрати із сплати судового збору в розмірі 1403, 10 грн.

Outcome: approved