Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2015 року по 02.04.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період перебування у шлюбі у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Після припинення сімейних стосунків малолітні діти постійно проживають з позивачем. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.12.2020 року визначено місце проживання малолітніх дітей з батьком. Відповідно до судового наказу судді Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Проте відповідачкою даний судовий наказ не виконується, вона має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 17565, 00 грн., що свідчить про ухилення від сплати аліментів та утримання дітей. Крім того, під час спільного проживання відповідачка вдавалася до жорсткого поводження з дітьми, застосовувала фізичне та психічне насильство, недопустимі методи виховання, принижувала людську гідність дітей, особливо не переймалася фізичним, духовним та моральним розвитком дітей. Причиною розлучення стала подружня зрада з боку відповідачки, яка мала стосунки з іншим чоловіком під час шлюбу та до якого переїхала жити після розірвання шлюбу. Також відповідачка у 2013 році перебувала на лікуванні у Київській міській психоневрологічній лікарні № 1 з діагнозом нервова анорексія. На даний час відповідачка проживає з іншим чоловіком, жодного інтересу до малолітніх дітей не проявляє, не спілкується з дітьми, у вихованні, житті та розвитку дітей участі не приймає, не проводить з ними час, не зустрічається з ними, не забезпечує їх потреби. 27.07.2021 року позивачем був укладений шлюб з [PERSON] , яка фактично замінила дітям матір, оскільки піклується про дітей, діти називають дружину позивача мамою. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . 09.12.2021 року до суду надійшов Відзив відповідачки на позов. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказує про те, що під час спільного проживання сторін у шлюбі позивачем вчинялися відносно відповідачки дії фізичного та психологічного характеру, які змусили її залишити сім`ю та дітей. З моменту припинення фактичних шлюбних відносин батько обмежує матір у спілкуванні з дітьми, він надає можливість матері зустрітися з дітьми лише один раз на тиждень і у своїй присутності, не залишаючи дітей з матір`ю наодинці. Незважаючи на складні стосунки з позивачем, на даний час відповідачкою вживаються заходи щодо можливості приймати участь у вихованні дітей, вона з ними зустрічається, проводить час, сплачує аліменти на їх утримання. Відповідачка вважає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і вона вважає, що підстав для цього немає. На підставі викладеного відповідачка просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 09.12.2021 року до суду надійшов зустрічний позов відповідачки до позивача про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способів участі в їх вихованні. Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що з моменту припинення шлюбних відносин батько дітей та його нова дружина обмежують мати дітей у зустрічах з ними, можливості спілкуватися та приймати участь в їх вихованні. Позивачка має можливість лише один раз на тиждень зустрічатися з дітьми у присутності батька дітей та його нової дружини. Також позивачці на даний час невідомо місце проживання дітей. Внаслідок створених перешкод позивачка позбавлена можливості спілкуватися з дітьми, приймати участь в їх вихованні. На підставі викладеного [PERSON] звертається до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд: 1) усунути перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей шляхом зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , шляхом встановлення способів участі матері у вихованні її малолітніх дітей, а також місця та часу спілкування з нею; 2) встановити порядок участі матері у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми - донькою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] , за наступним графіком: - щосереди та щочетверга з 18 години до 20 години 30 хвилин; - щосуботи з 09 години до 20 години 30 хвилин за місцем проживання (перебування) матері; - спільний відпочинок 2 рази на рік: у літній період з 15 липня по 30 липня включно, у зимовий період з 01 по 07 січня включно; - у день народження доньки: парні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; непарні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин. - у день народження сина: парні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; непарні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; - у разі виникнення обставин (хвороба дітей, навчання, несприятливі погодні умови тощо) батьки за попереднім погодженням, не пізніше ніж за 2 дні до зустрічі із дітьми, домовляються про альтернативний графік; - необмежене спілкування матері з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2021 року задоволено клопотання відповідачки про прийняття зустрічного позову. 08.02.2022 року до суду надійшла Відповідь на відзив на позов позивача, в якому він зазначає, що наведені у Відзиві не відповідає дійсності, оскільки відповідачка не виконує свої батьківські обов`язки відносно малолітніх дітей, а тому є всі підстави для позбавлення її батьківських прав. 08.02.2022 року до суду надійшов Відзив відповідача на зустрічний позов. Заперечуючи проти задоволення зустрічного позову, відповідач вказує про те, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він чинить перешкоди у спілкуванні з дітьми. Оскільки відповідач наполягає на задоволенні основного позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей, то вважає, що підстав для задоволення зустрічного позову немає. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 09.02.2022 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.09.2022 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи. У судовому засіданні позивач повністю підтримали позовні вимоги, просив їх задовольнити, а також відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов, а також задовольнити зустрічні позовні вимоги. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність та прийняти рішення з урахуванням Висновків Органу опіки та піклування, наданого у даній справі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, її представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.04.2015 року по 02.04.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.04.2020 року про розірвання шлюбу. У період шлюбу у сторін по справі народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.12.2020 року місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] визначено з батьком [PERSON] . Відповідно до судового наказу судді Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину. Згідно із психологічним висновком [PERSON] від 22.10.2021 року, що був наданий ГО «КОАДАПТАЦІЯ», дитина перебуває у сприятливих сімейних умовах та її психо-емоційний стан відповідає задовільному. Психологічним висновком [PERSON] від 22.10.2021 року, що був наданий ГО «КОАДАПТАЦІЯ», встановлено, що дитина перебуває у сприятливих сімейних умовах та психо-емоційний стан відповідає задовільному. Відповідно до психологічної характеристики на [PERSON] , видану ДНЗ № 385 Дарницького району м. Києва 30.09.2021 року, [PERSON] активна, жвава, рухлива дівчинка, легко адаптувалася до нового колективу, у колективі спілкується легко як з однолітками, так і з дорослими, добра, товариська, але іноді вступає в конфлікт з однолітками; сім`я не повна, дитина має статус внутрішньо переміщеної особи з Луганської області; батько приділяє достатньо уваги вихованню та розвитку дитини. Згідно з психологічною характеристикою на [PERSON] , видану ДНЗ № 385 Дарницького району м. Києва 30.09.2021 року, [PERSON] скромний, ввічливий, легко вступає в контакти з дітьми, допомагає товаришам виконувати різні доручення дорослих, із задоволенням відгукується на прохання товаришів, добрий, жвавий, рухливий хлопчик, легко адаптувався до нового колективу; сім`я не повна, дитина має статус внутрішньо переміщеної особи з Луганської області, батько приділяє достатньо уваги вихованню та розвитку дитини. Відповідно до інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» від 03.09.2021 року діти [PERSON] та [PERSON] , які проживають за адресою: [ADDRESS] , прибули під нагляд КНП 22.03.2021 року; декларація укладена з лікарем [PERSON] ; за період спостереження діти відвідали лікаря тричі з приводу захворювань; останнє звернення 09.06.2021 року. Діти доглянуті, охайні, вдягнені, щеплені вибірково в неповному обсязі, здебільшого діти звертались на прийом у супроводі батька, мати до лікаря педіатра з приводу здоров`я дітей не зверталась. Згідно із інформацією ДНЗ № 385 Дарницького району м. Києва від 08.12.2021 року [PERSON] приймає активну участь у житті та вихованні своїх дітей [PERSON] та [PERSON] ; приводить та забирає дітей з садочку, цікавиться та займається їх фізичним, психічним та емоційним розвитком; всі питання щодо перебування в закладі освіти дітей вирішує батько, в догляді за дітьми та їх вихованні йому допомагає дружина [PERSON] , вона приводить, забирає дітей із закладу освіти, відвідувала батьківські збори; за період відвідування дітьми закладу освіти [PERSON] не зверталась, жодного разу не приходила. Відповідно до інформації ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 17.01.2022 року згідно медичної документації за результатами надання медичних послуг малолітнім [PERSON] та [PERSON] їх супровід у більшості випадків здійснював батько [PERSON] ; надання медичних послуг дітям у супроводі [PERSON] протягом 2020-2021 років у закладі охорони здоров`я не здійснювалося. Згідно інформації ТОВ «Центр розвитку особистості «Унікум» від 20.01.2022 року [PERSON] приймає активну участь у житті та вихованні своїх дітей [PERSON] та [PERSON] ; тільки він приводив і забирав дітей із садочку, цікавився та займався їх фізичних, психічним та емоційним розвитком; всі питання щодо перебування дітей у садочку вирішував тільки батько, за період відвідування дітьми садочку їх мати [PERSON] жодного разу не приходила і не зверталася. Відповідно до психолого-педагогічної характеристики [PERSON] від 18.01.2022 року, що була надана ДНЗ № 348 Шевченківського району м. Києва, [PERSON] відвідувала навчальний заклад з вересня 2019 року, під час адаптаційного періоду поводила себе спокійно, доброзичливо, приходила з позитивними емоціями, йшла на контакт з вихователем; завжди охайна, чиста, має навички самообслуговування; приводили та забирали із дитячого садка тато і мама, останнім часом мама не приводила та не забирала дитину з садочку, приводив і забирав тато, який відповідально ставився до виховання дитини та співпрацював з вихователями та батьками у групі. У психолого-педагогічній характеристиці [PERSON] від 18.01.2022 року, що була надана ДНЗ № 348 Шевченківського району м. Києва, [PERSON] відвідував навчальний заклад з вересня 2019 року, під час адаптаційного періоду поводив себе спокійно, доброзичливо, приходив з позитивними емоціями, йшов на контакт з вихователем; завжди охайний, чистий, має навички самообслуговування; приводили та забирали із дитячого садка тато і мама, останнім часом мама не приводила та не забирала дитину з садочку, приводив і забирав тато, який відповідально ставився до виховання дитини та співпрацював з вихователями та батьками у групі. Відповідно до інформації ТОВ «Центр розвитку особистості «Унікум» від 07.10.2022 року [PERSON] приймає активну участь у житті та вихованні своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , тільки він приводив і забирав дітей із садочка, цікавився та займався їх фізичним, психічним та емоційним розвитком, всі питання щодо перебування дітей у садочку вирішував тільки батько; за період відвідування дітьми садочку їх мати [PERSON] жодного разу не приходила і не зверталася. Згідно із довідкою ДНЗ № 543 Шевченківського району м. Києва від 18.11.2022 року [PERSON] до дитячого садочку приводить тато [PERSON] та згідно його заяви бабуся [PERSON] , дружина [PERSON] та няня [PERSON] ; мати дитини [PERSON] в дошкільний заклад не приходила та не цікавилась з питань успіхів сина. Відповідно до листа № 147 від 25.10.2022 року НВК «Школа І-ІІ ступенів-ліцей № 38 ім. В.М.Молчанова» за період з 01.09.2022 року по 25.10.2022 року [PERSON] жодного разу не була присутня в начальному закладі, не приводила і не забирала доньку [PERSON] , не приймала участі у зарахуванні дитини до школи, не була присутня на батьківських зборах та ніколи не зв`язувалась з класним керівником з питань навчання дитини, її виховання та емоційного стану дитини. Згідно із інформацією ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка» від 30.09.2022 року супровід дитини [PERSON] до медичної установи здійснював батько [PERSON] ; у 2022 році [PERSON] медичні послуги не отримував. Позивач [PERSON] на даний час працює на посаді головного бухгалтера ПрАТ «ДОЗ «Явір», а також за сумісництвом на посаді головного бухгалтера в ПрАТ «Завод Артеммаш» та на посаді директора ТОВ «ВП «Техно-Завод», отримує заробітну плату, що підтверджується відповідними довідками. За місцем роботи [PERSON] характеризується позитивно, що підтверджується характеристикою ПрАТ «Завод «Артеммаш» та характеристикою ПрАТ «Деревообробний завод «Явір». 27.07.2021 року позивач [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , проте 06.09.2022 року вказаний шлюб був розірваний, що підтверджується рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.09.2022 року. Відповідачка [PERSON] працює з 14.12.2021 року на посаді прибиральниці у ФОП [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою від 20.12.2021 року. Відповідно до характеристики Деснянського УП ГУНП у м. Києві на [PERSON] від 08.12.2021 року за місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, ввічлива, охайна, вихована, підтримує нормальні відносини з сусідами, спиртними напоями не зловживає, публічний порядок та громадський спокій не порушує, скарг від мешканців стосовно її поведінки та способу життя не надходило; [PERSON] до адміністративної відповідальності не притягувалась, на профілактичному обліку не перебуває. Згідно із інформацією КНП «Київська міська наркологічна лікарня «Соціотерапія» від 02.12.2021 року [PERSON] під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває. 12.05.2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 01.12.2021 року станом на 01.12.2021 року заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів становила 7589, 00 грн. Згідно із Розрахунком заборгованості по сплаті аліментів від 23.06.2022 року заборгованість по аліментах у [PERSON] станом на 23.06.2022 року відсутня. Згідно із довідкою Міністерства внутрішніх справ від 30.11.2021 року [PERSON] до кримінальної відповідальності на території України не притягувалася. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітніх дітей, обґрунтовуючи це тим, що під час спільного проживання відповідачка вдавалася до жорсткого поводження з дітьми, застосовувала фізичне та психічне насильство, недопустимі методи виховання, принижувала людську гідність дітей, особливо не переймалася фізичним, духовним та моральним розвитком дітей; причиною розлучення стала подружня зрада з боку відповідачки, яка мала стосунки з іншим чоловіком під час шлюбу та до якого переїхала жити після розірвання шлюбу; відповідачка у 2013 році перебувала на лікуванні у Київській міській психоневрологічній лікарні № 1 з діагнозом нервова анорексія, а на даний час відповідачка проживає з іншим чоловіком, жодного інтересу до малолітніх дітей не проявляє, не спілкується з дітьми, у вихованні, житті та розвитку дітей участі не приймає, не проводить з ними час, не зустрічається з ними, не забезпечує їх потреби. Вирішуючи по суті позовні вимоги [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно із статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Як встановлено при розгляді справи, з моменту припинення фактичних шлюбних відносин малолітні діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом із батьком, який у період з липня 2021 року до вересня 2022 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Через складні життєві обставини, що склалися у відповідачки, вона не мала можливості певний час працювати та надавати матеріальну допомогу на утримання дітей, проте у червні 2022 року всю заборгованість по аліментам, що виникла у 2022 році, відповідачка сплатила. Проблеми із сплатою аліментів виникли через відсутність роботи у відповідачки, у тому числі і через введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 року. На даний час відповідачка працює, отримує мінімальний розмір заробітної плати, проте регулярно сплачує аліменти на утримання малолітніх дітей. Крім того, відповідачка постійно вживає заходів для зустрічей з дітьми, проте з боку позивача їй чиняться перешкоди у зустрічах, оскільки не завжди позивач погоджується на такі зустрічі. Якщо такі зустрічі відбуваються, то відповідачка не має можливості залишитися з дітьми наодинці, оскільки на них постійно присутні батько дітей, бабуся чи дружина позивача. Таке ставлення позивача унеможливлює налагодження близьких стосунків з малолітніми дітьми з боку відповідачки, принижує її в очах дітей та не забезпечує належну кількість уваги матері до дітей. Також відповідачці тривалий час було невідомо місце проживання дітей, оскільки позивач дану інформацію приховував, до дитячого садочку чи школи мати дітей для зустрічей з ними не пускають. Таким чином, внаслідок створених перешкод з боку батька і фактичного переховування від матері дітей, остання позбавлена можливості у достатньому обсязі спілкуватися із своїми дітьми та брати належну участь в їх вихованні. Допитана судом свідок [PERSON] пояснила, що вона працює нянею малолітніх [PERSON] та [PERSON] з червня 2022 року. За цей період маму дітей вона не бачила жодного разу, проте від дітей вона чула розповіді про те, що вони зустрічалися з мамою, вона їм подарувала нові іграшки. Також свідок зазначила, що батько належним чином доглядає за дітьми, приділяє їм увагу, займається їх розвитком, вихованням, утриманням. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що вона є бабусею малолітніх [PERSON] та [PERSON] та матір`ю [PERSON] . У червні 2022 року вона переїхала жити до сина для того, щоб допомагати у догляді за дітьми. Мама зустрічається з дітьми вкрай рідко, лише робить це перед судом, щоб сфотографуватися. Коли діти хворіють, то мати навіть не цікавиться їх станом. Також свідок зазначила, що [PERSON] може бачитися з дітьми лише у присутності батька дітей чи в її присутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є бабусею [PERSON] . Зазначила, що [PERSON] гарна мати. Коли вона проживала з чоловіком, то повністю здійснювала догляд за дітьми, займалася їх вихованням, розвитком, готувала їжу, придбавала продукти, оскільки чоловік був постійно на роботі. [PERSON] під час спільного проживання часто застосовував до дружини фізичну силу, [PERSON] часто ходила з синцями. З дитинства [PERSON] проживала з нею, оскільки її батько покинув сім`ю, а мати не хотіла дивитися зі дітьми. Вона була опікуном [PERSON] та ще її сестри та брата. Їй одній важко було приділити багато уваги дітям, оскільки вона вимушена була багато працювати, щоб їх утримувати. Вважає, що підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] немає, оскільки вона дуже любить дітей, бажає займатися їх вихованням, сплачує аліменти, діти гарно ставляться до матері, радіють її приходу. [PERSON] дозволяє зустрічатися з дітьми ненадовго, ці зустрічі тривають близько години в його присутності чи присутності його матері. 21.06.2022 року Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відповідно до якого беручи до уваги рекомендації комісії (протокол від 09.06.2022 року № 7), а також те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, той факт, що мати дітей категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, регулярно сплачує аліменти на їх утримання, бажає брати активну участь в їх вихованні та догляді, відсутність правових підстав для застосування до матері дітей крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей задоволенню не підлягають. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у спілкування з дітьми та визначення способів участі в їх вихованні, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв`язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідач чинить їй перешкоди у спілкуванні та вихованні дітей, не завжди надає їй можливості спілкуватися з дитиною, ніколи не дозволяє спілкування наодинці, що стало підставою для звернення його до суду з даним позовом. Як встановлено судом, між сторонами по справі з моменту розлучення склалися складні стосунки, малолітні діти постійно проживають з батьком, відповідач за зустрічним позовом заперечує проти зустрічей матері з дітьми без його присутності чи присутності бабусі. 07.07.2022 року Службою у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь матері у вихованні малолітніх дітей. Так, відповідно до Висновку Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити участь матері [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] за наступним графіком: 1) щосереди та щочетверга з 18 години до 20 години 30 хвилин; 2) щосуботи з 09 години до 20 години 30 хвилин за місцем проживання (перебування) матері; 3) спільний відпочинок 2 рази на рік: у літній період з 15 липня по 30 липня включно, у зимовий період з 01 по 07 січня включно; 4) у день народження доньки: парні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; непарні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин. 5) у день народження сина: парні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; непарні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; 6) у разі виникнення обставин (хвороба дітей, навчання, несприятливі погодні умови тощо) батьки за попереднім погодженням, не пізніше ніж за 2 дні до зустрічі із дітьми, домовляються про альтернативний графік; 7) необмежене спілкування матері з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку. Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі матері у вихованні дітей та вважає за доцільне встановити наступний порядок участі матері у вихованні дітей, а саме: 1) щосереди та щочетверга з 18 години до 20 години 30 хвилин; 2) щосуботи з 09 години до 20 години 30 хвилин за місцем проживання (перебування) матері; 3) спільний відпочинок 2 рази на рік: у літній період з 15 липня по 30 липня включно, у зимовий період з 01 по 07 січня включно; 4) у день народження доньки: парні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; непарні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин. 5) у день народження сина: парні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; непарні роки - [INFO] дитина проводить з матір`ю з 09 години до 20 години 30 хвилин; 6) у разі виникнення обставин (хвороба дітей, навчання, несприятливі погодні умови тощо) батьки за попереднім погодженням, не пізніше ніж за 2 дні до зустрічі із дітьми, домовляються про альтернативний графік; 7) необмежене спілкування матері з дітьми засобами телефонного, поштового, електронного зв`язку. Суд вважає, що саме такий спосіб участі матері у вихованні дітей враховує як інтереси малолітніх дітей, так й інтереси обох батьків. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивачка за зустрічним позовом має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своїх малолітніх дітей, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дітей, наявність між сторонами суперечок щодо участі матері у спілкуванні та вихованні дітей, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивачки за зустрічним позовом у вихованні її дітей, зазначений вище, а також задоволені зустрічні позовні вимоги [PERSON] у цій частині. Також з урахуванням того, що відповідач за зустрічним позовом чинить перешкоди позивачці у спілкуванні з дітьми, суд вважає за доцільне задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] про усунення їй перешкод у спілкуванні та вихованні дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем за основним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, при цьому позивачкою за зустрічним позовом наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визначення способу її участі у вихованні дітей. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] та про задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивачки за зустрічним позовом [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved