Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

До Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 07 вересня 2022 року надійшла позовна заява адвоката Ярошевського\~Олексія Тарасовича,\~який діє\~в інтересах\~ [PERSON] до\~Приватного акціонерного\~товариства «Інгулецький\~гірничо-збагачувальний\~комбінат» про\~стягнення моральної\~шкоди(а.с. 1-4). Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ від 07 вересня 2022 року визначено головуючого - суддю Скотар Р.Є. Ухвалою судді від 08 вересня 2022 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 18). Ухвалою суду від 25 січня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відео конференції. На виконання вимог статей 178, 191, 278 ЦПК України Відповідачем 27 лютого 2023 року подано відзив на позов та надано докази його направлення стороні Позивача. Сторони в судове засідання не викликались. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 28 лютого 2023 року від представника відповідача надійшла до суду заява про відкладення розгляду справи. Суд не бере до уваги зазначене клопотання, оскільки ухвалою суду про відкриття провадження від 15 лютого 2022 року дана справа визначена малозначною, а отже характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі жодним чином не вимагають проведення судового засідання, допиту свідків, надання сторонами пояснень, тощо. Враховуючи викладене, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що кореспондується з положеннями частини 5 статті 279 ЦПК України. Стислий виклад позовних вимог та заперечень відповідача. В обґрунтування позовних вимог вбачається, що з 27.09.1974 року по 31.03.2006 року [PERSON] працювала на Інгулецькому гірничо-збагачувальному комбінаті по різним професіям: робочою по ремонту путі, черговою по переїзду, підсобною робочою. 31.02.2006 року була звільнена з підприємства у зв`язку з виходом на пенсію. Працюючи підсобною робочою 08 серпня 2000 року з позивачем стався нещасний випадок на виробництві за наступних обставин: по наряду майстра по ремонту путі [PERSON] підсобні робочі [PERSON] і [PERSON] повинні були виконати покраску преса. [PERSON] не взявши запобіжний пояс, піднялась по дерев`яній драбині на висоту 2,5 метра так, що рівнем грудей опинилась вище на 0,4 м. верхньої частини преса і не переконавшись, що [PERSON] підтримує драбину почала виконувати роботу. Електрогазозварювальник [PERSON] в цей час виконував переміщення листового металу за допомогою кран-балки. Під час її приближення до пресу [PERSON] перелякалась так як відстань між верхньою частиною преса і кран-балки складає 0,8 м.. почала опускатись вниз по драбині, оступилася і впала з висоти 2 метри. В результаті падіння [PERSON] отримала травму лівої руки і правої ноги. 11 серпня 2000 року було складено Акт про нещасний випадок. В п. 6 Додатку № 1 вказано, що при розслідуванні нещасного випадку було встановлено, що майстер по ремонту путі [PERSON] конкретні заходи безпеки, при видачі наряду робочим вказав не повністю. Висновком ЛТЕК від 18.12.2000 року [PERSON] вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з нещасним випадком безстроково. Також зазначає, що нещасний випадок, який стався з вини відповідача, посадові особи якого порушили законодавство та не створили безпечні умови праці викликає у позивача страждання не тільки фізичні але й моральні. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на її користь 250000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Представник Відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що будь-яких порушень законодавства про працю та охорону праці відносно Позивача з боку підприємства, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням нещасного випадку, Відповідач не вчиняв. Позивачем не надано жодних допустимих і належних доказів, які б підтверджували факт спричинення шкоди саме відповідачем, доказів, що підтверджують протиправність дій відповідача і його вину, відсутність причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками з приводу завдання шкоди здоров`ю. Крім того, зазначив, що факт винних дій [PERSON] також стали причиною її травмування. Також, позивачем всупереч вимогам виваженості та справедливості було оцінено завдану шкоду у розмірі 250000,00 грн., яка є безпідставно завищеною. Також зазначив, що представником позивача в позові необґрунтовано зазначено про стягнення моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, вважає що це суперечить діючому законодавству України. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] , [INFO] , перебуваючи в трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством « Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», на посаді підсобної робочої 4 розряду, загальний стаж роботи на підприємстві більше 39 років, стаж роботи за професією 4 місяці, внаслідок нещасного випадку, отримала тілесні ушкодження у вигляді: «травми лівої руки та правої ноги». Згідно Акту форми Н-1 від 08 серпня 2000 року про нещасний випадок, зазначено відомості про потерпілу, [PERSON] , професія підсобний (транспортний) робітник 4 розряду, загальний стаж роботи 39 років 4 мясяці, стаж роботи за професією 4 ммісяці (а.с.8-10). Також згідно Акту № 12 форми Н-1 зазначено діагноз [PERSON] встановленого закладом охорони здоров`я, травма лівої руки та правої ноги (а.с.9). В розділі 10 Акту № 12 зазначені особи, які допустили порушення вимог законодавства з охорони праці: [PERSON] та [PERSON] (а.с.9 зворот). В Додатку № 2 зазначено, вина підприємства наявна (а.с.10 зворот). В розділі 3 Акту форми Н-1 зазначені обставини нещасного випадку, а саме: по наряду майстра по ремонту путі [PERSON] підсобні робочі [PERSON] і [PERSON] повинні були виконати покраску преса. [PERSON] не взявши запобіжний пояс, піднялась по дерев`яній драбині на висоту 2,5 метра так, що рівнем грудей опинилась вище на 0,4 м. верхньої частини преса і не переконавшись, що [PERSON] підтримує драбину почала виконувати роботу. Електрогазозварювальник [PERSON] в цей час виконував переміщення листового металу за допомогою кран-балки. Під час її приближення до пресу [PERSON] перелякалась так як відстань між верхньою частиною преса і кран-балки складає 0,8 м.. почала опускатись вниз по драбині, оступилася і впала з висоти 2 метри. В результаті падіння [PERSON] отримала травму лівої руки і правої ноги (а.с.9). Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги №0001053 від 18.12.2000 року [PERSON] , зазначено, що ступінь втрати професійної працездатності 25% по трудовому каліцтву безстроково (а.с.11). Нормативно-правове обґрунтування Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того, статтею 46\~Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Стаття 440-1 ЦК Української РСР не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. У статті 440-1 ЦК Української РСР виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК Української РСР, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була уповноважена на її заподіяння. Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку з професійним захворюванням, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, ні Кодексом Законів про працю України (стаття 237-1 КЗпП набула чинності 13 січня 2000року) така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 чинного на час виникнення спірних правовідносин. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 210/3110/16-ц (провадження № 61-4983св18), який суд враховує при вирішенні цієї справи. У постановах Верховного суду України від 16 травня 2012 року у справі № 6-27цс12, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-188цс14, від 18 березня 2015 року у справі № 6-24цс15 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц; від 5 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц викладено правову позицію, згідно з якою правила відшкодування шкоди, в тому числі моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, визначаються днем первинного встановлення МСЕК стійкої втрати працездатності, а не днем безпосередньо нещасного випадку на виробництві. З огляду на викладене при вирішенні справи про відшкодування моральної шкоди [PERSON] суд застосовує законодавство, яке діяло станом на день первинного встановлення ЛТЕК стійкої втрати працездатності позивачу. Крім того, оскільки позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено 25 % втрати професійної працездатності у 2000 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень пункту 11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6700 гривень, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 32500,00 грн., а максимальний - 1300000,00 грн. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Щодо доводів представника відповідача щодо стягнення моральної шкоди з урахуванням утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів суд зазначає наступне. Відповідно до ч.5 п.6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді моральної шкоди, нарахованої на підставі рішення суду. Висновки за результатами розгляду матеріалів справи На суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всім доказам, якими суд керувався при вирішенні позову. Суд не бере до уваги доводи зазначені у відзиві, а саме, що вина підприємства у настанні нещасного випадку відсутня, оскільки позивач допустив порушення вимог охорони праці, з урахуванням наступного. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. З трудової книжки Позивача та Акту про нещасний випадок який стався із нею, встановлено, що Позивач працювала у відповідача, нещасний випадок стався при виконанні нею трудових обов`язків та на території підприємства під час роботи з джерелом підвищеної небезпеки. З акту № 12 за формою Н-1 дійсно вбачається, що по наряду майстра по ремонту путі [PERSON] підсобні робочі [PERSON] і [PERSON] повинні були виконати покраску преса. [PERSON] не взявши запобіжний пояс, піднялась по дерев`яній драбині на висоту 2,5 метра так, що рівнем грудей опинилась вище на 0,4 м. верхньої частини преса і не переконавшись, що [PERSON] підтримує драбину почала виконувати роботу. Електрогазозварювальник [PERSON] в цей час виконував переміщення листового металу за допомогою кран-балки. Під час її приближення до пресу [PERSON] перелякалась так як відстань між верхньою частиною преса і кран-балки складає 0,8 м.. почала опускатись вниз по драбині, оступилася і впала з висоти 2 метри. В результаті падіння [PERSON] отримала травму лівої руки і правої ноги (а.с. 9). Відповідно до п. 10 Акту 3 12 від 08.08.2000 року Додатку № 2 видом події та причиною настання нещасного випадку зазначено «не виконання вимог інструкції по охороні праці, не виконання посадових обов`язків» (а.с.9 зворот). Судом встановлено, що нещасний випадок із Позивачем стався під час виконання трудових обов`язків, тому відповідач ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» несе відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди завданої позивачу, незалежно від того, чи є вина потерпілої особи. Згідно частин 1-2 стаття 1193 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що позивач виконуючи свої обов`язки, навмисно порушила правила охорони праці та вимоги інструкції з безпеки, а так само що нею допущено грубу необережність. Констатуючи цю обставину, суд враховує, що Відповідачем не забезпечено безпеку працюючих при виконанні робіт на пресі в основній зоні просування, під час роботи яких стався нещасний випадок, що підтверджено Актом за результатами розслідування нещасного випадку. Акт, складений за фактом настання нещасного випадку підприємством Відповідача не оскаржувався. Відповідачем не скористався обов`язком доведення відсутності своєї вини, та не надав до суду доказів, які б доводили відсутність вини підприємства. Разом з тим, закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку ЛТЕК, немає. Крім того, вирішуючи спір про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суд не має встановлювати належність або неналежність виконання ЛТЕК обов`язку зі встановлення факту завдання позивачеві моральної шкоди. Отже, наявність у ЛТЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Тому необґрунтованими є доводи представника відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання. З письмових матеріалів справи встановлено, що позивач постійно переживає моральні та фізичні страждання, не з власної вини позбавлена на звичайний спосіб життя, позивач відчуває болі, що вимагає додаткових зусиль для продовження активного життя та підтримання в належному стані здоров`я. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Так, обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує, тривалість роботи у ПАТ "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат", а саме більше 30 років, наявність вини самої [PERSON] у нещасному випадку, а також характер та обсяг її душевних та фізичних страждань, тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані втратою професійної працездатності, зокрема 25 % втрати працездатності від нещасного випадку, у зв`язку із чим вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди, грошові кошти в сумі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. При зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок нещасного випадку на виробництві та визначила її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.1 ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Відтак, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача з Приватного акціонерного\~товариства «Інгулецький\~гірничо-збагачувальний\~комбінат»в дохід держави судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial