Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який мотивує тим, що вона є фактичним користувачем житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS] та зареєстрована в цьому будинку з 2012 року, але фактично проживає з 2008 року по сьогоднішній день. Разом із нею в будинку проживають її мати [PERSON] , але зареєстрована з 2011 року, неповнолітній син від другого шлюбу [PERSON] , 2013 р.н., та її чоловік [PERSON] . У 2008 році за взаємною домовленістю з відповідачем, [PERSON] , була взята іпотека під житловий будинок [ADDRESS] , яка була оформлена на нього, однак суми по кредиту за будинок сплачувала безпосередньо вона, що підтверджується наявними у неї банківськими квитанціями та розписками про сплату суми кредиту по кредитному поговору №223335956. Договір іпотеки від 17.06.2008 року був оформлений в період коли вона з сином відповідача [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, і саме в цей період було вирішено оформити іпотеку з визначенням іпотекодавця [PERSON] , а іпотекодержателем ВАТ "Райффайзен банк Аваль", на умовах виконання зобов`язання до 04.08.2019 року. Шлюбні відносини з [PERSON] були розірвані в судовому порядку, на підставі рішення Буринського районного суду Сумської області від 24.06.2011 року і після розірвання шлюбу вона з колишнім чоловіком та його батьком, відповідачем по справі, домовились, що вона продовжує сплачувати суми кредиту, оскільки мала на той час дохід від підприємницької діяльності та продовжувала проживати в цьому будинку, а після повної оплати суми кредиту за нею буде визнано право власності на спірний будинок. З травня 2011 року по 2020 рік вона сплачувала кредит, а саме вносила готівку через касу ВАТ "Райффайзен банк Аваль", а інколи вона або її мати віддавала готівкою відповідачу суми на погашення кредиту, а він писав розписки про отримання коштів для погашення кредиту за житло. Крім того, за період проживання в спірному будинку вона щорічно сплачувала суми земельного податку, а також її сім`єю були проведенні роботи по покращенню будинку: зроблений поточний ремонт, замінені старі вікна на платикові віконні рами, проведено водопостачання, встановлений новий паркан (металопластик), на подвіргї покладений асфальт, встановлений новий газовий котел, тощо. Свої зобов`язання вона виконала і сплатила суму кредиту, останній платіж було здійснено в серпні 2020 року, а також влітку 2020 року вона сплатила у приватного нотаріуса м. Буринь [PERSON] суму в розмірі 6000 грн. за зняття обтяжень з нерухомого майно та здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, і вони мали намір переоформити право власності на нерухоме майно - житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] на неї. Однак, відповідач почав чинити перешкоди у користуванні майном і не визнає її право власності на вказане майно. Він навіть в грудні 2021 року звернувся до ТОВ "ЕНЕРА СУМИ" з заявою про відключення постачання електричної енергії за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи тим, що як власник майна не потребує у постачанні електричної енергії. А також мав намір звернутися, а можливо і звернувся до AT "Оператор газорозподільної системи "СУМИГАЗ" з заявою про відключення газопостачання за вказаною адресою, оскільки у них виникли деякі суперечки та непорозуміння на політичному грунті. На підставі викладеного [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок "А-І", загальною площею - 68,8 кв.м., в тому числі житловою 30,4 кв.м, з надвірними спорудами: Б-гараж, В-сарай, Г- літня кухня, Д-навіс, Ж-сарай, З-сарай, К - убиральня, пг- погріб, № 1-2 - огорожа, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача на її користь, понесені нею, судові витрати. Ухвалою судді Буринського районного суду Сумської області від 12.01.2022 року відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою та призначено підготовче судове засідання. 23.05.2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Міненка С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, покликаючись на їх безпідставність. Також, вказав, що дійсно відповідач є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] , однак між позивачем та відповідачем вказаних в позовній заяві домовленостей не існувало, а наявні в позивача письмові докази їх не підтверджують, оскільки банківські квитанції складені на ім`я відповідача, можуть свідчити про заволодіння вказаними документами позивачем. Позивачем не надано доказів реєстрації за нею права власності, або домовленості між сторонами у встановленій законом формі, зокрема нотаріально посвідченого договору. Крім того, представник відповідача наполягав на застосуванні наслідку пиву строків позовної давності, якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача, оскільки вона сама зазначає у позовній заяві про тривале порушення своїх прав з 2008 року. Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 04.07.2022 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, пояснивши, що 2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі із сином відповідача [PERSON] . В 2008 році відповідач запропонував придбати для їхньої сім`ї будинок, на що взяв кредит в ВАТ "Райфайзен Банк Аваль", який оформив на себе. За кредитні кошти було придбано будинок по [ADDRESS] , в якому вони з [PERSON] проживали три роки, після чого в 2011 році шлюб між ними було розірвано. Під час перебування у шлюбі із сином відповідача кредит сплачувався за її особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності, оскільки її чоловік ніде не працював. Після розірвання шлюбу вона з [PERSON] домовилась, що залишиться проживати у спірному житловому будинку та продовжить виплачувати за нього кредит, а після повного його погашення відповідач переоформить будинок на неї. З 2011 року вона продовжувала сплачувати кредит за будинок, однак оскільки зароблених нею коштів не вистачало, то її матір продала свою квартиру, переїхала проживати до неї у спірний житловий будинок та частину коштів, отриманих від продажу квартири, в розмірі близько 4000-5000 дол. США віддала їй на погашення кредиту. Спочатку вона надавала кошти для погашення кредиту відповідачу, про що він писав розписки, а потім [PERSON] дав їй дані картки, на яку вона або її матір [PERSON] сплачували кошти у відділенні банку. До 2015 року вона сплачувала кредит у доларах США, а після переоформлення відповідачем кредиту з доларового у гривневий продовжила сплачувати його в гривнях. На даний час зі слів працівників банку кредит повністю виплачений. Крім того нею було сплачено 6000 грн. у нотаріуса за зняття обтяжень на спірний житловий будинок. Однак, відповідач відмовляється переоформити на неї право власності на будинок та намагався відключити в ньому електропостачання. Представник позивача [PERSON] також підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, зокрема вказувала на те, що [PERSON] набула право власності на спірний житловий будинок на підставах, що не заборонені законом, а саме на підставі правочину, укладеного з відповідачем в усній формі. Також, звертала увагу на те, що строк позовної давності позивачкою не пропущено, оскільки вона про порушення своїх прав довідалась лише після 2020 року, коли відповідач відмовився виконувати умови досягнутої з [PERSON] домовленості та почав чинити їй перешкоди у користуванні будинком. В першому судовому засіданні під час розгляду справи по суті приймав участь представник відповідача адвокат Міненко С.А., який позовні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві та пояснив, що 03.06.2008 року [PERSON] було укладено з ВАТ "Райфайзен Банк Аваль" кредитний договір та за отримані кредитні кошти придбано для власних потреб на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2008 року житловий будинок по [ADDRESS] . Однак, будь-яких домовленостей між позивачкою та [PERSON] щодо сплати кредиту не було та всі платежі по ньому він здійснював самостійно. Також, представник вказав, що декілька років тому в будинку відповідача було пограбування, після чого зникли квитанції по сплаті кредиту та міг зникнути сам кредитний договір, оскільки на даний час він у відповідача відсутній. В зв`язку з необізнаністю представника про обставини, які входять до предмету доказування у даній справі, судом було визнано явку відповідача [PERSON] в судове засідання обов`язковою для дачі особистих пояснень. Спочатку [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що [PERSON] раніше перебувала у шлюбі з його сином [PERSON] та вирішили придбати будинок по [ADDRESS] для проживання їхньої сім`ї, однак оскільки коштів у них не було, то він взяв на своє ім`я у ВАТ "Райфайзен Банк Аваль" кредит в сумі 20 000 дол. США. Оскільки, будинок купувався за 100 000 грн., то до отриманих кредитних коштів після їх обміну йому довелося доплатити ще 8000 грн. Договір купівлі-продажу було оформлено на його ім`я та чому в ньому вказана інша вартість будинку він не пам`ятає. Поки син перебував у шлюбі з позивачкою кредит сплачував він особисто в розмірі близько 230 дол. США щомісячно, а після того як син розлучився та виїхав із спірного житлового будинку він домовився з [PERSON] , що вона залишиться проживати у будинку, продовжуючи виплачувати за нього кредит та коли виплатить повністю він переоформить 70% права власності на будинок на неї, а 30 % на свою внучку та дочку позивачки. Після досягнутої домовленості [PERSON] або її матір давали йому кошти для погашення кредиту, а він писав їм розписки та відносив кошти у банк. В подальшому позивачка сама сплачувала заборгованість за кредитом у банку від його імені. Також, [PERSON] підтвердив, що кредит ним було переведено з доларового в гривневий та на даний час заборгованість за кредитним договором повністю погашена. Під час виступу в судових дебатах [PERSON] та його представник [PERSON] фактично частково визнали позовні вимоги та не заперечували проти визнання за [PERSON] права власності на 70% спірного житлового будинку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що працює на посаді старшого касира Буринського відділення ВАТ "Райфайзен Банк Аваль" та неодноразово бачила, як [PERSON] та її матір приходили до них у відділення та сплачували грошові кошти, однак за що саме вносились кошти не пам`ятає. [PERSON] також постійно приходив у відділення банку щось сплачувати або до свого сина, який раніше працював у цьому відділенні. Крім того, свідок підтвердила що платежі по кредиту можуть сплачуватись не позичальником а іншою особою, про що зазначається в призначенні платежу. Свідок [PERSON] суду повідомила, що вона є матір`ю [PERSON] , яка перебувала у шлюбі з [PERSON] . Сім`ю утримувала її дочка, оскільки зять ніде не працював. Під час перебування у шлюбі дочка з чоловіком придбали будинок по [ADDRESS] , в якому почали проживати. Однак, будинок був оформлений на зятевого батька оскільки він брав на своє ім`я кредит у банку на придбання будинку. Після того як дочка з зятем розійшлися [PERSON] сказав дочці продовжувати сплачувати кредит за будинок, а коли виплатить будинок буде переоформлено на неї. Вона продала свою квартиру та переїхала проживати до дочки, а частину коштів отриманих від продажу квартири віддала дочці для погашення кредиту. Спочатку вони передавали кошти [PERSON] , а він писав розписки та сам сплачував кредит у банку. Потім відповідач дав картку, на яку вони продовжували сплачувати кредит. Однак, після повної виплати кредиту відповідач відмовився переоформлювати будинок на її дочку та почав вимагати сплатити 3000 доларів США, які він сплатив в перші роки після отримання кредиту, та написав заяви на відключення газу та світла у будинку. Свідок [PERSON] вказав, що перебуває в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , з 2016 року проживає разом з нею у житловому будинку по [ADDRESS] , та за рахунок сімейного бюджету вони сплачували кредит за вказаний будинок, що був оформлений на [PERSON] , який після виплати кредиту мав переоформити будинок на його дружину. Не зважаючи на те, що кредит на даний час повністю виплачений та він декілька років назад передав відповідачу 6000 грн. за переоформлення будинку в нотаріуса відповідач відмовляється виконати свою обіцянку. Заслухавши пояснення сторін, доводи їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та син відповідача [PERSON] з 12.05.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Буринського районного суду Сумської області від 24.06.2011 року (а.с. 7, 9). Під час їхнього перебування у шлюбі для проживання їхньої сім`ї [PERSON] було придбано на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.06.2008 року приватним нотаріусом Буринського районного нотаріального округу Черниш Д.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1167, житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 106-107). Згідно п.3 договору продаж будинку вчинено за 43000 грн. Сторонами по справі не заперечується, що вищевказаний житловий будинок був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих [PERSON] за кредитним договором, укладеним ним у 2008 році з ВАТ "Райфайзен Банк Аваль". Також, сторони визнали, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та сином відповідача [PERSON] у 2011 році позивачка залишилась проживати у спірному житловому будинку та між нею та [PERSON] було досягнуто усної домовленості щодо подальшу сплату нею заборгованості за кредитом, після повної виплати якого буде вирішено питання про переоформлення права власності на нього. У відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню. Разом з цим, відповідачем заперечується, що в нього з [PERSON] була домовленість про оформлення після сплати кредиту за нею права власності на весь житловий будинок, оскільки частину кредиту в перші декілька років після укладення кредитного договору погашено ним з власних коштів. В свою чергу позивачка наполягає на тому, що взятий [PERSON] кредит виплачений в повному обсязі саме нею. Таким чином, обставини, які не визнаються учасниками справи підлягають доказуванню ними в порядку, встановленому ЦПК України. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2008 року за відповідачем [PERSON] 20.11.2014 року було зареєстровано право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 17-18). Із вказаного витягу також вбачається, що 17.06.2008 року до реєстру було внесено запис про іпотеку спірного житлового будинку на підставі договору іпотеки від 17.06.2008 року, за яким іпотекодавцем є [PERSON] , а іпотекодержателем - ВАТ "Райфайзен Банк Аваль". Також у витягу зазначено, що строк основного зобов`язання 04.08.2019 року, а розмір основного зобов`язання 19082 дол. США. Згідно наданих позивачкою копій розписок від 04.05.2011 року, 04.12.2012 року, 05.02.2013 року, 05.03.2013 року, 07.04.2013 року, 02.05.2013 року, 28.12.2014 року, 18.10.2015 року, оригінали яких було досліджено в судовому засіданні, [PERSON] отримав від позивачки та її матері [PERSON] кошти для погашення кредиту за житловий будинок в загальній сумі 13030 грн. та 500 дол. США (а.с. 19-21). В судовому засіданні [PERSON] визнав підписання ним вказаних розписок та отримання зазначених у них коштів для погашення кредиту за спірний житловий будинок, крім розписки від 05.02.2013 року, підписання якої він заперечував, однак жодних доказів на підтвердження того, що підпис у вказаній розписці виконано не ним не надав. Із копій квитанцій про сплату кредиту за період з 2011 року по 2020 рік, оригінали яких було надано [PERSON] в судовому засіданні для дослідження, вбачається, що за вказаний період на погашення, отриманого [PERSON] у ВАТ "Райфайзен Банк Аваль" кредиту було сплачено кошти в загальній сумі 117 777 грн. та 3508,43 дол. США (а.с. 26-45). Відповідачем не заперечується, що всі вказані у квитанціях суми грошових коштів на погашення, отриманого ним кредиту, сплачено не ним, а [PERSON] . Таким чином, за період з 2011 року по 2020 рік [PERSON] було сплачено згідно вищевказаних розписок та квитанцій на погашення кредиту, отриманого відповідачем на придбання спірного житлового будинку, в загальній сумі 130 807 грн. та 4008,43 дол. США. Статтею 20 ЦК України регламентоване право особи на захист, який вона здійснює на свій власний розсуд. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу (стаття 509 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Стаття 527 ЦК України встановлює, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу. Пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні. При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником, як за власною ініціативою так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладення виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань. Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 10 червня 2015 у справі № 6-15цс15. Крім того, загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Як встановлено у статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України). Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Частиною першою статті 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У відповідності до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Статтею 208 ЦК України встановлено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно частини першої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Частиною другою статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина перша статті 216 ЦК України). Відповідно до ст.218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Як роз`яснив Верховний Суд України у п.12 постанови Пленуму № 9 від 06.11.09 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", за змістом абзацу другого ч.1 ст.218 ЦК України, не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст.937, ч.3 ст.949 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Чинним законодавством України чітко визначено, які правочини підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. До таких, зокрема, відносяться договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування) нерухомого майна - відповідно до положень статей 657, 715, 719 ЦК України. Таким чином, згідно з положеннями ЦК правочини щодо відчуження об`єктів нерухомого майна укладаються лише в письмовій формі та підлягають нотаріальному посвідченню. У частині третій статті 640 ЦК України передбачено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Позивачка та її представник, ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні не вказали, на підставі якого ж саме правочину на їхню думку у [PERSON] виникло право власності на спірний житловий будинок. Однак, враховуючи правовідносини, які склалися між сторонами, можна зробити висновок, що дії сторін по досягненню усної домовленість між ними, щодо відчуження [PERSON] на користь [PERSON] спірного житлового будинку після виплати нею, отриманого відповідачем в банку кредиту для його придбання, фактично були спрямовані на укладення попереднього договору щодо відчуження спірного житлового будинку. Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Проте, стороною позивача не було доведено належними, достатніми та достовірними доказам укладення з відповідачем у формі, яка відповідає формі правочину щодо нерухомого майна відповідно до глави 16 розділу IV ЦК України, ні попереднього, ні основного договору щодо відчуження спірного житлового будинку, а також досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов такого договору. Набуття права власності на нерухоме майно на підставі усної домовленості з власником такого майна законом не передбачено. Крім того, [PERSON] не надано доказів виконання нею кредитних зобов`язань [PERSON] в період перебування нею у зареєстрованому шлюбі з сином відповідача, а також доказів, що такі зобов`язання виконувались нею за рахунок особистих коштів, а не спільних коштів подружжя. Самі лише покази свідків не можуть бути належними та достатніми доказами вищевказаних обставин. Часткове визнання позовних вимог відповідачем та його представником під час виступу в судових дебатах також не є підставою для часткового задоволення позову, оскільки таке визнання позову суперечить закону. Враховуючи викладене, а також неправильно обраний [PERSON] спосіб захисту її порушеного права, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення її позову. Згідно з правилами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За наведеного, в зв`язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] , понесені нею судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають. Питання про розподіл між сторонами витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем, при ухваленні даного рішення судом не вирішується, оскільки представником відповідача до закінчення судових дебатів у справі заявлено про надання доказів на підтвердження таких витрат після ухвалення рішення.

Outcome: dismissed