Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

позивач [PERSON] 20.12.2019 звернувся в суд із позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , у якому, згідно із заявою про уточнення позовних вимог від 13.12.2022 просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. 05.11.2019 і зареєстрований в реєстрі за №935; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , здійснений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., зареєстрований в реєстрі за №935 від 05.11.2019. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачка [PERSON] була фактичною і юридичною власницею квартири [ADDRESS] . Всупереч нормам закону і завдяки незаконному впливу на посадових осіб, остання, порушуючи права більшості мешканців будинку, здійснила розширення своєї квартири за рахунок площі горища спільного користування, що знаходиться над її квартирою. Внаслідок проведення відповідачкою таких будівельних робіт на горищі, над його квартирою було пошкоджено нову покрівлю даху і систему водопостачання дощових опадів. Окрім цього, відповідачка одну із стін новобудови своєї квартири розмістила не над нижньою стіною, а над стелею його квартири, що стало однією із причин постійного залиття квартири. Внаслідок цього, з 06.01.2012 почалися постійні залиття його квартири, яка стала непридатною для проживання та відпочинку. Він, як позивач, неодноразово звертався в суд із позовами до відповідачки про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок залиття квартири. Скориставшись цим і побоюючись матеріальних і правових наслідків притягнення до цивільно-правової відповідальності, [PERSON] уклала фіктивний договір купівлі-продажу спірної квартири із своїм сином - відповідачем [PERSON] . При укладенні вказаного договору сторонами були повідомлені нотаріусу неправдиві відомості, а саме в п.6 такого вказано, що продавець своєю заявою від 05.11.2019 стверджує, що квартира, яка відчужується, є її особистою власністю, претензій зі сторони третіх осіб щодо відчуження квартири немає. Зміст такої заяви доведений до покупця [PERSON] . Така заява була нею складена, незважаючи на те, що [PERSON] на той час було відомо про заявлені до неї позовні заяви в суд. Також її син [PERSON] був обізнаний про претензії з приводу залиття, пропонував відмовитись від судових позовів. При цьому, визнавати факт залиття його квартири категорично відмовився, а також відмовився допускати працівників ЛКП для огляду горища над квартирою [ADDRESS] для усунення причин залиття і складання відповідного акту. Також позивач зазначив, що укладати договір купівлі-продажу даної квартири у відповідачів не було необхідності, оскільки дана квартира могла б бути успадкована сином після смерті матері. Окрім цього, [PERSON] є громадянином США, постійно там проживає і нагальної потреби купувати собі оспорювану квартиру в Україні не було. Також, в порушення п.15 оспорюваного договору, відповідачка [PERSON] не знялась з реєстрації у вказаній квартирі і не вивезла з неї свої речі, а відповідач [PERSON] посвідку на тимчасове чи постійне проживання не отримав, не зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Усі вищевказані обставини свідчать про те, що укладений між відповідачами договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним. Окрім цього, вказане є прямим свідченням намагання уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених відповідачами збитків незаконною забудовою горища, відшкодування майнової та моральної шкоди позивачу, а також майнової шкоди будинку - пам`ятці архітектури місцевого значення. Разом із позовною заявою, позивачем [PERSON] 20.12.2019 подано заяву про забезпечення позову, у якій просив забезпечити заявлений ним позов, шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] . Ухвалою Галицького районного суду м.Львова (суддя Юрків О.Р.) від 23.12.2019 прийнято позов до розгляду та відкрито загальне провадження у справі із призначенням підготовчого засідання. Окрім цього, ухвалою Галицького районного суду м.Львова (суддя Юрків О.Р.) від 23.12.2019 у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено за безпідставністю. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 17.08.2020 скасовано ухвалу Галицького районного суду м.Львова 23.12.2019 про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову, задоволено заяву про забезпечення позову, шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] . Ухвалою Галицького районного суду м.Львова (головуючий суддя Юрків О.Р.) від 30.05.2022 закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання правочину недійсним. Постановою Львівського апеляційного суду від 08.09.2022 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, скасовано ухвалу Галицького районного суду м.Львова від 30.05.2022 про закриття провадження у справі, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2022, дана справа визначена для розгляду судді Кротовій О.Б. Ухвалою від 11.10.2022 прийнято до свого провадження справу, призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. В ході розгляду даної справи Галицьким районним судом м.Львова учасниками справи та представниками сторін подано ряд заяв по суті (відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення, пояснення). Від представника відповідачів - адвоката Арутюнової Н.Ф. 30.01.2020 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання зазначила щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог позивача, з огляду на таке. [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] з 16.10.2003. У 2011 році вона перепланувала свою квартиру і об`єднала її з мансардними приміщеннями, що знаходяться над її квартирою. Тобто дані приміщення належать [PERSON] , оскільки є частиною квартири. Оскільки [PERSON] є особою похилого віку, вона понад 10 років проживала у своєї доньки у Німеччині, де проходила періодичне лікування. До м.Львова остання приїжджала лише декілька разів на рік та у зв`язку з тим, що їй стало важко утримувати квартиру, вирішила таку продати. Квартиру придбав її син [PERSON] у відповідності до оспорюваного договору купівлі-продажу. 31.10.2019 [PERSON] було сплачено збір з операції придбання нерухомого майна у розмірі 19 997 грн. 70 коп., а гроші, отримані за продаж квартири [PERSON] використовувала для забезпечення свого лікування та проживання в м. Оффенбург у Німеччині. На даний час [PERSON] , як власник квартири, найняв людей для проведення ремонтних робіт у квартирі, що свідчить про його володіння, користування та розпорядження квартирою. Позивач [PERSON] не перебуває у жодних правових відносинах з [PERSON] , лише є її сусідом. Відтак, позивачем не наведено які саме права чи його інтереси було порушено укладенням договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Також представник вказала, що твердження позивача про те, що у сторін договору не було необхідності в укладенні договору купівлі-продажу, оскільки [PERSON] , як син [PERSON] міг успадкувати після її смерті квартиру, не заслуговують на увагу, оскільки окрім [PERSON] , у відповідачки [PERSON] є ще дочка, відтак він не є єдиним спадкоємцем. Таким чином вважає, що позивачем не доведено відсутність в учасників правочину (купівлі-продажу) наміру створити відповідні юридичні наслідки, його твердження є голослівними та не підтвердженими доказами щодо укладення фіктивного правочину. Від позивача [PERSON] 10.02.2020 надійшли заперечення на відзив, у яких останній зазначив, що факт передачі права власності на квартиру від [PERSON] до її сина [PERSON] є прямим свідченням намагання уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених відповідачем збитків незаконною забудовою горища та затягуванням судового процесу. Вказане підтверджується тим, що ним 06.09.2019 та 10.09.2019 було пред`явлено до Галицького районного суду м.Львова два позови до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні правом власності та про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. До вказаних позовів було заявлено клопотання про забезпечення позову, шляхом заборони відчуження квартири [ADDRESS] , однак такі клопотання судом були залишені без задоволення. Окрім цього, [PERSON] навів інші заперечення, наведені у відзиві представника відповідачів - адвоката Арутюнової Н.Ф. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. 23.11.2020 подала письмові пояснення, у яких зазначила таке. Сторони [PERSON] та [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу, пояснили, що [PERSON] є жінкою похилого віку, потребуючою стороннього догляду, яка проживає за кордоном. Між нею та сином [PERSON] існували довготривалі фінансові відносини, згідно яких син тривалий час передавав гроші матері та сплатив грошові кошти за квартиру [ADDRESS] . Тому сторони вирішили укласти договір купівлі-продажу квартири та в п.5 договору вказали, що кошти повністю оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору, а не в день підписання договору. При укладенні договору нею було встановлено, що сторони договору мали справжнє волевиявлення укласти договір купівлі-продажу квартири. Сторони усвідомлювали значення своїх дій, умови договору були їм зрозумілі та відповідали реальній домовленості сторін. Правочин вчинявся з наміром створення відповідних правових наслідків для них. Окрім цього, вказала, що нею були витребувані, а сторонами надані усі необхідні документи, на підставі яких посвідчувався договір купівлі-продажу. Серед таких документів, оскільки квартира є частиною пам`ятки культурної спадщини місцевого значення, було надано також лист-погодження відчуження вищезазначеної квартири від 07.10.2019 Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Проць Т.В. 29.04.2022 надійшов відзив на позовну заяву, у якому адвокат навела додаткові аргументи щодо безпідставності та необґрунтованості позовних вимог [PERSON] . Зокрема, зазначила, що [PERSON] був ініціатором або учасником великої кількості інших судових справ, які тривали протягом більше десяти років. Після ознайомлення з матеріалами та судовими рішеннями, було виявлено, що обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги в цій справі, є недостовірними, що встановлено судовими рішеннями, які набрали законної сили. Зокрема, його покликання на те, що [PERSON] , всупереч нормам закону і завдяки незаконному впливу посадових осіб, порушуючи права більшості мешканців будинку, які були категорично проти, здійснила розширення своєї квартири за рахунок площі горища спільного користування, що знаходиться над її квартирою, не заслуговують на увагу та спростовуються рішенням Галицького районного суду м.Львова від 06.04.2015 у справі 1304/6797/12, яке набрало законної сили. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] законно та за згодою всіх власників квартир в будинку [ADDRESS] , окрім [PERSON] , набула право на розширення площі своєї квартири [ADDRESS] за рахунок площі горища, провела усі будівельні роботи чітко у відповідності до вимог законодавства та з дотриманням всіх будівельних норм і правил та законно зареєструвала право власності на реконструйовану квартиру. Законність набуття [PERSON] права власності на частину мансардного поверху над квартирою підтверджується також рішенням Галицького районного суду м.Львова від 17.11.2011 у справі №2-2156/2011. Також представник відповідача навела обставини щодо незаконності дій [PERSON] з приводу захоплення ним горища в будинку [ADDRESS] не лише над своєю квартирою, а і над квартирою [ADDRESS] , власником якої на даний час є [PERSON] . Щодо оскаржуваного позивачем договору купівлі-продажу, вказала, що таким договором лише змінився власник квартири [ADDRESS] , а тому жодним чином договір не стосується [PERSON] , а є лише волевиявленням власниці майна [PERSON] відчужити це майно на користь [PERSON] та містить зобов`язання лише для сторін цього договору. В позовній заяві відсутні пояснення [PERSON] про те, які саме його законні права та інтереси були порушені внаслідок укладення договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2019, що свідчить про безпідставність позовних вимог. Окрім цього, позивачем не надано жодних доказів для визнання правочину фіктивним. Також представник зазначила, що твердження позивача про те, що [PERSON] нібито побоялась негативних правових наслідків залиття квартири позивача, а тому продала квартиру, є безпідставними, оскільки продаж квартири не припиняє деліктне зобов`язання. Також у відзиві представник відповідача [PERSON] - адвоката Проць Т.В. заявила про понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, які орієнтовно складають 45 000 грн. 27.05.2022 від [PERSON] надійшли заперечення на відзив представника відповідача - адвоката Проць Т.В., у яких позивач заперечив обґрунтування вказаного відзиву. Ухвалою підготовчого засідання від 15.11.2022 провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріу Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про визнання правочину недійсним закрито у зв`язку із смертю відповідачки та відсутністю правонаступників після її смерті. Від [PERSON] 13.12.2022 надійшли додаткові пояснення у справі, у яких позивач додатково виклав обставини недійсності правочину та надав практику Верховного суду щодо вирішення спорів з приводу недійсності правочинів. 16.12.2022 від представника позивача - адвоката Яцишина А.В. надійшли додаткові пояснення, у яких представник навів додаткові, окрім наведених вище, підстави для визнання договору купівлі-продажу фіктивним. Зокрема зазначив, що на розгляді Галицького районного суду м.Львова перебувала цивільна справа №461/9575/20 за позовом [PERSON] до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, [PERSON] про стягнення вартості будівельних робіт разом із вартістю витрачених будівельних матеріалів, проведених при забудові об`єму горища мансардного поверху над квартирою [ADDRESS] . Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 24.12.2021 позов задоволено частково, вирішено стягнути з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 185 750 грн., у задоволенні решти вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.05.2022 вказане рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2021 року скасовано, та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто з Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на користь [PERSON] 3 835 грн., провадження у справі в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків закрито. Таким чином, оскільки позовні вимоги були задоволені, проте в частині відповідачки [PERSON] провадження було закрито у зв`язку із смертю останньої, але квартира, власником якої вона була відчужена до прийняття рішення у справі та до її смерті, що вкотре доводить про продаж такої виключно з метою уникнення відповідальності за рахунок нерухомого майна. 19.01.2023 надійшли додаткові заперечення на позов від представника відповідача - адвоката Ярош В.В., подані на спростування доводів представника позивача [PERSON] у його додаткових поясненнях. Зокрема, представник висловив свою позицію щодо його покликань на уникнення матеріальної відповідальності, шляхом укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, аналізуючи справу №461/9575/20, яка перебувала у провадженні Галицького районного суду м.Львова. Даний договір не міг бути укладений з метою уникнення відповідальності по даній справі, оскільки він був укладений ще задовго до подання [PERSON] позову до суду (договір укладено 05.11.2019, провадження у справі відкрито 07.12.2020), а також [PERSON] при поданні позову достовірно знав, що [PERSON] вже не є власником квартири, що свідчить про те, що він визнає той факт, що продаж квартири не припиняє деліктне зобов`язання. Також представник зазначив, що позивач не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу та таким не доведено чи було порушене його цивільне право або інтерес, за захистом якого він звернувся до суду, яке сама право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення. Таким чином, вважає, що відсутність порушення прав та законних інтересів [PERSON] є самостійною достатньою підставою для відмови в позові. Від представника позивача - адвоката Бельського Р.Л. 23.01.2023 надійшли додаткові пояснення, у яких представник зазначив таке. Те, що сторони оспорюваного договору купівлі-продажу розрахувалися між собою за відчужену квартиру є надуманим, оскільки фіктивність договору і полягає в тому, що в текст договору вносяться відомості, які не відповідають дійсності. Будь-яких належних доказів про оплату спірної квартири у сторін не існує та матеріали справи не містять. Щодо порушених прав [PERSON] укладенням договору купівлі-продажу, вказав, що позивачем було заявлено до [PERSON] позов про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом приведення спірної квартири до попереднього стану, оскільки неналежна перебудова квартири призвела до систематичних пошкоджень квартири позивача. При фіктивній зміні власника спірної квартири, новий власник зможе стверджувати, що ніяких пошкоджень квартири [PERSON] він не вчиняв. Таким чином позивач мав заінтересованість щодо наявності майна у [PERSON] , з метою поновлення своїх порушених прав. Ухвалою суду від 30.01.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні 21.02.2023 представник відповідача - адвокат Ярош В.В. подав клопотання про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу, а також заяву про стягнення суми судових витрат, просить стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 70 130 грн. Ухвалою суду від 27.02.2023 відмовлено у задоволенні представника відповідача - адвоката Яроша В.В. про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу. Позивач [PERSON] та його представники [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили такі задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко Марія Михайлівна у своїх письмових поясненнях, наданих суду по суті спору, просила розглядати справу у її відсутності. Представник третьої особи Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради у судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між [PERSON] та [PERSON] тривалий час існували неприязні відносини, конфлікти та численні судові спори, які виникли внаслідок проведення ними надбудов на горищі будинку [ADDRESS] , залиття квартири та з приводу завдання іншої матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 05.11.2019 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., [PERSON] (продавець) продала [PERSON] (покупець) квартиру [ADDRESS] . Згідно із п.2 договору, квартира складається з двох житлових кімнат та кухні. Загальна площа квартири - 82,7 кв.м. У п.3 договору зазначено, що квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] , реєстраційний номер - 2442011, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав, виданим 23.07.2012 ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» за №34910434 (т.1 а.с. 104-105). Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №187509207, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу, зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.106). У своїх письмових поясненнях, скерованих до суду 23.11.2020, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. підтвердила, що при укладенні оспорюваного договору, нею було встановлено, що сторони договору мали справжнє волевиявлення укласти договір купівлі-продажу квартири. Сторони усвідомлювали значення своїх дій, умови договору були їм зрозумілі та відповідали реальній домовленості сторін. Правочин вчинявся з наміром створення відповідних правових наслідків для них. Окрім цього, вказала, що нею були витребувані, а сторонами надані усі необхідні документи, на підставі яких посвідчувався договір купівлі-продажу. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказує, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є підставою для визнання його недійсним. Окрім цього, зазначає, що наведені ним обставини є прямим свідченням намагання уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених збитків незаконною забудовою горища, відшкодування майнової та моральної шкоди йому, а також майнової шкоди будинку - пам`ятці архітектури місцевого значення. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України), обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 522/23819/15-ц. Загальними вимогами чинності правочину є такі вимоги: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15 (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16 (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Таким чином, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Покликання позивача [PERSON] на фіктивність договору купівлі-продажу з метою уникнення відповідальності у відшкодуванні нанесених збитків незаконною забудовою горища, що було предметом розгляду Галицьким районним судом м.Львова цивільної справи №461/9575/20 за позовом [PERSON] до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, [PERSON] про стягнення вартості будівельних робіт разом із вартістю витрачених будівельних матеріалів, проведених при забудові об`єму горища мансардного поверху над квартирою [ADDRESS] , не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Вказана позовна заява була подана [PERSON] у грудні 2020 року, а оспорюваний договір купівлі-продажу посвідчений 05.11.2019, тобто задовго до подання позовної заяви, що не може свідчити про мету сторін договору щодо уникнення відповідальності по цій справі. Окрім цього, позивачу станом на момент подання позовної заяви (грудень 2020 року) було відомо про зміну власника квартири, оскільки позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу подана ним до Галицького районного суду м.Львова 20.12.2019. Більше того, згідно із постановою від 19.05.2022 Львівським апеляційним судом в ході розгляду справи №461/9575/20 встановлено, що враховуючи фактичні обставини цієї справи, а також підстави та предмет заявленого позову, відповідачка [PERSON] є неналежним відповідачем у справі, однак враховуючи те, що остання померла, провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] закрито. Також не заслуговують на увагу суду покликання позивача на те, що укладення договору купівлі-продажу спрямоване на уникнення у відшкодуванні нанесених відповідачами збитків незаконною забудовою горища, відшкодування йому майнової та моральної шкоди, а також майнової шкоди будинку - пам`ятці архітектури місцевого значення, оскільки під час розгляду справи [PERSON] не доведено наявність таких обставин, зокрема, ним не доведено, що станом на момент укладення оспорюваного договору у [PERSON] існувало невиконане та прострочене боргове зобов`язання перед позивачем та що спірне майно було відчужено на момент виникнення цього боргового зобов`язання. Наявність інших судових справ за позовом [PERSON] у провадженні Галицького районного суду м.Львова, зокрема цивільної справи 461/6903/19 про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, та цивільної справи №461/6728/19 про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом приведення квартири до попереднього стану, не свідчить про майбутнє задоволення судом заявлених ним позовних вимог і саме в тому розмірі, що зазначений у позовних заявах. Окрім цього, [INFO] [PERSON] померла (т.2 а.с. 68-70 - копія свідоцтва про смерть). Таким чином, покликання позивача на обставини укладення оспорюваного договору без наміру відчужити майно на користь близької людини з метою уникнення відповідальності за утримання спірної квартири, є припущенням позивача, не підтвердженими відповідними належними і допустимим доказами того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору. Також позивачем не надано доказів завдання шкоди укладенням оспорюваного договору їх будинку, який є пам`яткою архітектури місцевого значення. Зокрема, при посвідченні договору купівлі-продажу від 05.11.2019, оскільки квартира [ADDRESS] є частиною пам`ятки культурної спадщини місцевого значення, приватному нотаріусу було надано також лист-погодження відчуження вищезазначеної квартири від 07.10.2019 Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради. Окрім цього, у відповідь на адвокатський запит, Р.Бельському 06.06.2022 надійшов лист із Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про те, що між управлінням та власником квартири [ADDRESS] [PERSON] був укладений охоронний договір на пам`ятку культурної спадщини №190/21 від 01.10.2021. Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України визначено право власності як право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як вбачається з матеріалів справи, а саме Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №187509207 від 05.11.2019, на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу, зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М. право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що свідчить про вчинення учасниками правочину дій, спрямованих на реальне виконання укладеного договору купівлі-продажу та спростовує доводи позивача щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.11.2019, як такого, що є фіктивним. Також на підтвердження фіктивності оспорюваного договору сторона позивача покликається на відсутність нібито оплати за договором купівлі-продажу. Згідно із п.5 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, продаж відчужуваної квартири за взаємною згодою сторін вчинено за 1 999 770 грн., які повністю оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Сторони договору стверджують, що вони повністю розрахувалися між собою за продану квартиру і жодних фінансових претензій щодо розрахунків за продану квартиру не мають. Продавець і покупець свідчать, що вони обізнані з ринковими цінами на аналогічні квартири і на їх розсуд визначена в цьому договорі вартість саме цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Розрахунок між сторонами проведено з дотриманням вимог чинного законодавства про порядок та форми розрахунків. Як вбачається із письмових пояснень приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., сторони [PERSON] та [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу, пояснили, що [PERSON] є жінкою похилого віку, потребуючою стороннього догляду, яка проживає за кордоном. Між нею та сином [PERSON] існували довготривалі фінансові відносини, згідно яких син тривалий час передавав гроші матері та сплатив грошові кошти за квартиру [ADDRESS] . Тому сторони вирішили укласти договір купівлі-продажу квартири та в п.5 договору вказали, що кошти повністю оплачені покупцем продавцю до підписання цього договору, а не в день підписання договору. Такі пояснення приватного нотаріуса узгоджуються із наданими поясненнями представника відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву, зокрема щодо оплати вартості квартири, у якому зазначено, що [PERSON] понад 10 років проживала у своєї дочки у Німеччині, де проходила періодичне лікування, а гроші, отримані від сина за продаж квартири, витрачала на лікування та проживання в м. Оффенбург у Німеччині. Відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Таким чином, положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) звертає увагу, що включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір. Закон України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, який регулює роботу нотаріусів України, не містять положень, які зобов`язували б нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу витребовувати у сторін договору документи, підтверджуючі розрахунок. Наявність чи відсутність проведеного розрахунку не тягне за собою фіктивність, оскільки наслідки за правочином щодо зміни прав та обов`язків відбулись. Отже за наявності в договорі купівлі-продажу вказівки про те, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 1 999 770 грн., які були одержані продавцем від покупця до підписання цього договору, посилання позивача на відсутність доказів про розрахунок за квартиру є безпідставними та не свідчить про їх не проведення та не отримання їх продавцем. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Враховуючи наведені вище норми ст.215 ЦК України, та відповідно до частини п`ятої статті 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Разом з тим, заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. Зокрема позивач повинен довести, що оспорюваним договором безпосередньо порушені права і законні інтереси заінтересованої особи; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Враховуючи наведене вище, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 234 ЦК України, для визнання оспорюваного договору фіктивним, а саме таким, що укладений без мети настання реальних наслідків та недоведеність порушення прав та законних інтересів позивача [PERSON] укладенням договору купівлі-продажу. Таким чином, оскільки не надано фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності цього правочину (стаття 204 ЦК України), у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити. Окрім цього, позовна вимога [PERSON] про скасування запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , здійсненого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Скречко М.М., зареєстрованого в реєстрі за №935 від 05.11.2019, є похідною від зазначеної вище позовної вимоги, відтак також є такою, що не підлягає задоволенню. Щодо вирішення питання судових витрат, слід зазначити таке. Згідно із ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою серії И-73 №768600 від 01.03.1997 (т.1 а.с.10). Згідно із п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено, відтак судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Представником відповідача - адвокатом Ярош В.В. подано заяву про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 70 130 грн, з яких 27 850 грн витрати на правничу допомогу за Договором №20/09/21 від 20.09.2021, а решта 42 280 грн - витрати на правничу допомогу за Договором №26/07/2022 від 26.07.2022. Встановлено, що правнича допомога надавалась відповідачу [PERSON] адвокатами Проць Т.В. (Адвокатське об`єднання «Леолекс», свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 12 травня 2021 року №001811, видане Радою адвокатів Івано-Франківської області) та Ярош В.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 липня 2014 року №000723, видане Радою адвокатів Житомирської області) на підставі договорів про надання правової допомоги №20/09/21 від 20.09.2021 та №26/07/2022 від 26.07.2022. На підтвердження понесення відповідачем [PERSON] витрат на правничу допомогу представником відповідача подано такі докази: додатки до договорів про надання правової допомоги від 20.09.2021 та від 26.07.2022; акт наданих послуг №30/05-22-А від 30.05.2022; акт наданих послуг №30/01/2023-А від 30.01.2023; довідку №30/01/2023-А від 20.02.2023 адвоката Ярош В.В. про повний розрахунок з ним відповідачем за надані послуги; детальні описи наданих послуг адвокатами Проць Т.В. та Ярош В.В. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із складності справи та фінансового стану учасників справи. Вказане узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у додатковій постанові від 19.02.2020 щодо вирішення питання розподілу судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу. Частиною 5 статті 137 ЦПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Стороною позивача, а саме представником Яцишин А.В. в судовому зсіданні заявлено про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з критерію розумності їхнього розміру, складності справи та незадовільного фінансового стану позивача, який є інвалідом II групи та інших доходів, окрім пенсії не отримує. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатів, суд вважає, що деякі види робіт мають необґрунтовано завищену вартість. Таким чином, судом встановлена неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу складності справи та фактично виконаними адвокатами робіт (наданих послуг), часові, витраченому адвокатами на виконання відповідних робіт (послуг), обсягу наданих робіт (послуг). Виходячи із встановленої реальності участі адвокатів та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п.6 ч.3 ст.2 ЦПК України і усталеній практиці у рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу адвокатів Проць Т.В. та Ярош В.В. у даній справі до 15 000 грн, які можна вважати необхідними і неминучими для відповідача [PERSON] , який був змушений до залучення професійної допомоги адвокатів. При цьому слід зазначити, що позивач [PERSON] , будучи інвалідом ІІ групи, звільнений від сплати судового збору, однак від витрат на професійну правничу допомогу не звільняється. Відповідно до ч. 9, 10 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З огляду на вказані норми, у зв`язку з відмовою в задоволенні даного позову, заходи забезпечення позову, застосовані постановою Львівського апеляційного суду від 17.08.2020, підлягають скасуванню.

Outcome: dismissed