Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати грошові кошти в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень, які були сплачені ним відповідачу [PERSON] в період часу з 09.06.2020 року по 07.09.2020 року безпідставно набутими та такими, що підлягають поверненню позивачу, стягнути із відповідача на його користь грошові кошти в розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) гривень та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.06.2020 року, за попередньою домовленістю зі своїм товаришем [PERSON] , він керував його автомобілем Фольцваген Пассат та о 01.50 год., на перехресті вулиць Надпільна - Пастерівська в м. Черкаси потрапив у ДТП з автомобілем Опель Омега, яким керував [PERSON] . В результаті вказаної ДТП, транспортний засіб Фольцваген Пассат В5, д.н.з. [NUMBER] та транспортний засіб Опель Омега отримали механічні пошкодження. Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 липня 2020 року, у справі № 711/4021/20 [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Однак, за період часу з 09.06.2020 року по 07.09.2020 року, на вимоги [PERSON] про відшкодування йому матеріальної шкоди за розбитий автомобіль, ним (позивачем) було надано відповідачу грошові кошти в сумі 70 000 гривень, з яких 51 600 гривень перерахував з власної картки ПАТ КБ «Приват Банк» на особисту картку відповідача, а 18 400 гривень, різними сумами відповідач отримував від нього за місцем проживання позивача, попередньо домовившись про зустріч. Грошові кошти у сумі 18 400 гривень передавались у присутності дружини [PERSON] - [PERSON] . Оскільки, безпосереднім винуватцем завдання матеріальної шкоди [PERSON] є винуватець ДТП - [PERSON] , що підтверджено постановою суду від 02 липня 2020 року у справі № 711/4021/20 то саме до нього відповідачем мають пред`являтись вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої автомобілю останнього внаслідок ДТП. Водночас, всупереч нормам цивільного та цивільного-процесуального законодавства, відповідач під приводом виконання цивільного обов`язку щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП саме ним (позивачем), як особою, яка керувала його автомобілем, без будь-яких на те правових підстав в рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП, заволодів його грошовими коштами в сумі 70 000 гривень, чим завдав матеріальних збитків. 17 листопада 2021 року представник відповідача [PERSON] надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю. Зазначив, що позивач [PERSON] з відповідачем перебував у дружніх відносинах. В лютому 2020 року позивач звернувся до відповідача та його партнера [PERSON] з проханням провести ремонтні роботи після пожежі в будинку, та в ході виконання ремонтних робіт за кошти відповідача [PERSON] було придбано матеріали на загальну суму 59 158, 20 грн. (без врахування вартості самих робіт), що підтверджують видаткові накладні, оскільки [PERSON] на той час перебував у скрутному фінансовому становищі, та погодив з [PERSON] , що поступово відшкодує понесені витрати відповідачем, шляхом переведення грошових коштів на картковий рахунок, що належить відповідачеві. Крім того, у відзиві зазначено, що сторона позивача намагається ввести суд в оману, видавши перераховані кошти в розмірі 51 600 гривень за відшкодування шкоди, завданими діями позивача в результаті настання 06.06.2020 дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участі [PERSON] який керував автомобілем Фольцваген Пассат В5, д.н.з. [NUMBER] належним дружині відповідача [PERSON] , та якою позивач керував за попередньою домовленістю з відповідачем [PERSON] , натомість вказані кошти було спрямовано [PERSON] на погашення існуючої заборгованості перед [PERSON] за виконання останнім ремонтних робіт, що можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] 29 листопада 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де зазначається про те, що з огляду на відзив, відповідач [PERSON] визнає факт отримання коштів від [PERSON] у сумі 59 158, 20 грн., які йому були перераховані на банківську картку, однак отримання даних коштів пояснює виконанням боргових зобов`язань перед ним зі сторони позивача [PERSON] . Також відповідач стверджує, щодо позики коштів [PERSON] , що за домовленістю між [PERSON] та [PERSON] , останнім вказана сума коштів була витрачена на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонту після пожежі в помешканні [PERSON] , а в подальшому в рахунок погашення заборгованості за укладеною домовленістю позивачем були перераховані дані кошти відповідачу на його банківську картку. Однак, вказані обставини заперечуються, оскільки жодними письмовими доказами відповідачем не підтверджується існування боргових зобов`язань. Натомість підтверджує, що в його помешканні проводилися ремонтні роботи, які здійснювалися саме [PERSON] разом з [PERSON] , який виконував функції підсобного робітника. Та вказаний ремонт проводився виключно коштами [PERSON] , жодних домовленостей, щодо позики у [PERSON] чи у його керівника [PERSON] між ними не було. Видатковими накладними, щодо додані до відзиву не підтверджується боргові зобов`язання у [PERSON] перед відповідачем, твердження щодо позики коштів позивачу [PERSON] є надуманими. Зазначені накладні дійсно могли видаватися на ім`я [PERSON] , так як він при купівлі матеріалів повідомляв [PERSON] , про те що має знижки, які будуть активні виключно у тому випадку якщо він купуватиме будматеріали від власного імені. Так, розрахунок проводився особисто [PERSON] готівкою, та для отримання знижки видаткові накладні друкувалися на ім`я [PERSON] . Крім того, відповідач [PERSON] немає постійного місця роботи, а відтак стабільного доходу, тому належність коштів в сумі 59 158, 20 грн. [PERSON] є непідтвердженою. Натомість, позивач [PERSON] має постійне місце роботи, а відповідно стабільний дохід, тому жодних потреб у позичках коштів не мав. При цьому, 20.09.2020 після повідомлення [PERSON] [PERSON] та його дружини про наміри звернутися до суду, між позивачем та дружиною відповідача [PERSON] була телефонна розмова, в ході якої його дружина повністю підтверджує отримання її чоловіком коштів, про які йдеться в позовній заяві та пропонує [PERSON] вирішити дану проблему шляхом повернення йому коштів, що були перераховані на картку відповідача, а [PERSON] має віддати автомобіль такої ж марки, моделі, року випуску у справному стані, що підтверджується копією аудіозапису долученого до матеріалів справи. Зважаючи на вказані обставини представник позивача просить позов задовольнити в повному обсязі. У запереченнях на відповідь на відзив від 02.12.2021 представник відповідача зазначає, що в тексті відповіді на відзив на позовну заяву, представник позивача самостійно підтверджує факт проведення ремонтних робіт відповідачем та [PERSON] в житловому приміщенні яке належить позивачеві. Також підтверджується купівля [PERSON] матеріалів спрямованих на облаштування будинку [PERSON] . Проте представником позивача зазначено, що безпосередній розрахунок за вказані матеріали проводився самостійно позивачем, оскільки відповідач не міг мати такої суми коштів, однак таке твердження є лише припущенням, оскільки ніякими доказами не підтверджено дану обставину. Аудіозапис телефонної розмови наданої позивачем вважають неналежним та недопустимим доказом, як такий що одержаний з порушенням порядку встановленого законом. При цьому, в записі діалогу, йдеться саме про повернення коштів страхового відшкодування отриманих від АТ СК «КРАЇНА» в розмірі 40 795, 00 грн. за фактом ДТП, що мала місце 06.06.2020 за участі [PERSON] . Жодні згадки про повернення коштів, перерахованих позивачем раніше на картковий рахунок [PERSON] відсутні, а тому аудіозапис не встановлює дійсні обставини справи. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові та врахувати обставини викладені у відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали з підстав, зазначених у відзиві, та запереченні на відповідь на відзив. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Пояснення сторін у позові і відзиві на нього та зміст відповіді на відзив свідчать, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у дружніх відносинах, і між ними фактично склалися договірні відносини на підставі усної домовленості щодо проведення ремонтних робіт у належному позивачу будинку. Так, матеріалами позовної заяви підтверджується та не спростовується сторонами, що між [PERSON] та [PERSON] у лютому 2020 року було досягнуто домовленостей про проведення ремонтних робіт по відновленню після пожежі житлових умов у належному позивачу будинку. Як вбачається з наданих позивачем копій квитанцій про перерахування коштів та згідно виписок з карткового рахунку ПАТ КБ «Приват Банк» - [PERSON] в період часу з 09.06.2020 року по 07.09.2020 на банківську платіжну картку Акціонерного товариства «ПУМБ» за № [NUMBER] , яка згідно інформації отриманої на підставі ухвали Богуславського районного суду Київської області від 18.05.2022 (а.с.131), належить [PERSON] , здійснено перерахування коштів різними сумами за вказаний період, в загальному на суму - 51 600, 00 грн. (а.с. 6-22). Відповідач [PERSON] визнає факт отримання вказаної суми грошових коштів та стверджує, що ці кошти було сплачено [PERSON] на погашення існуючої заборгованості перед ним ( [PERSON] ) за виконання ремонтних робіт в будинку позивача. Згідно відомостей наданих відповідачем, вбачається, що в період часу з 17.03.2020 по 21.04.2020 було придбано матеріали для проведення ремонтних робіт на загальну суму 59 158,20 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних № 934 від 17.03.2020, № 942 від 17.03.2020, № 937 від 17.03.2020, № 1047 від 24.03.2020, № 1171 від 03.04.2020, №1267 від 10.04.2020, № 1288 від 13.04.2020, № 1394 від 21.04.2020 виданими ФОП « [PERSON] » на ім`я [PERSON] . Також в судовому засіданні встановлено, що 06 червня 2020 року о 01 годині 50 хвилин в м. Черкаси на перехресті вулиць Надпільна-Пастерівська водій [PERSON] керував автомобілем Опель Омега, д.н.з. [NUMBER] , рухаючись по другорядній дорозі по вул. Пастерівська, не надав переваги в русі автомобілю Вольцваген Пассат, д.н.з. [NUMBER] , який рухався по головній дорозі по вул.Надпільна, внаслідок чого відбулося зіткнення. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Згідно копії постанови судді Придніпровського районного суду м. Черкаси №711/4021/20 від 02.07.2020 у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 06.06.2020, винним визнано водія автомобіля Опель Омега, д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] , який вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП (а.с.171). З тексту заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву та пояснень представника відповідача наданих в судовому засіданні вбачається, що власниці транспортного засобу марки Фольцваген Пассат В5, д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] за фактом ДТП, що мала місце 06.06.2020 за участі належного їй автомобіля під керуванням [PERSON] на етапі досудового врегулювання страхової справи, страхова компанія [PERSON] ( винуватця ДТП) 23 липня 2020 року здійснила виплату страхового відшкодування в розмірі 40 795, 00 грн. На підтвердження вказаних обставин відповідачем додано до позовної заяви фото скріншоту екрану телефону із повідомленням про отримання вказаних коштів 23.07.2020. Також на підтвердження позовних вимог в якості доказів суду надано скрін-копії СМС листування позивача з відповідачем (а.с.23-27) та приєднано ці копії до матеріалів справи. У сторони позивача було витребувано оригінал електронного доказу для дослідження його в судовому засіданні. Однак, суду не було надано оригінал електронного доказу, тому такий доказ не досліджувався в судовому засіданні. Відтак, суд не бере до уваги в якості належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених позовних вимог досліджену переписку у застосунку встановленому на мобільному телефоні (а.с.23-27), як паперову копію електронного доказу. Крім того, в судовому засіданні були допитані свідки. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він разом з його товаришем [PERSON] в квітні - травні 2020 року здійснювали ремонтні роботи після пожежі у будинку, де мешкає позивач [PERSON] . При цьому, йому відомо, що під час закупівлі матеріалів для проведення ремонтних робіт [PERSON] здійснював придбання деяких матеріалів за власні кошти, але на які суми йому не відомо. Крім того, у позивача не завжди були гроші, а тому частину коштів за придбання матеріалів сплачував він ( [PERSON] ). Також деякі матеріли привозили позивач і відповідач разом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що знає [PERSON] та [PERSON] , та чув як вони спілкувалися після аварії що трапилася, в наслідок якої було пошкоджено автомобіль [PERSON] . Під час розмови між хлопцями, вдома в [PERSON] чув, як [PERSON] сварився та вимагав повернення коштів, при цьому сказав що кошти [PERSON] поверне в будь-якому разі, на що останній відмовився. Передачі коштів не бачив. В рахунок позики коштів не надав нікому з сторін. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що в будинку [PERSON] її чоловік [PERSON] разом з [PERSON] здійснювали ремонтні роботи після пожежі. Чула розмови, що будівельні матеріали для ремонту придбавались її чоловіком за особисті кошти, які в подальшому за попередньою домовленістю йому обіцяв віддати [PERSON] . Однак, в її присутності кошти [PERSON] не передавалися. Також свідок підтвердила, що у них із чоловіком булим достатні заощадження близько 10 тисяч доларів. Вона не була присутньою, коли позивач передавав її чоловіку 18000 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача також послався на долучений до справи аудіозапис, на якому за його твердженням міститься запис розмови [PERSON] із дружиною відповідача [PERSON] , в ході якої остання підтвердила, передачу грошових коштів [PERSON] її чоловікові під приводом виконання цивільного обов`язку щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП. Так, в матеріалах справи міститься електронний носій з записом телефонної розмови [PERSON] та [PERSON] (згідно пояснень позивача), копія якого засвідчена електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», який надано позивачем (а.с. 99). Відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Судом під час розгляду справи не досліджувався аудіозапис телефонної розмови [PERSON] та [PERSON] - дружини відповідача [PERSON] , який надано позивачем, оскільки представник відповідача заперечував проти їх прослуховування, посилаючись на таємницю телефонних розмов, яка захищається законом, та те що такий одержаний з порушенням порядку встановленого законом, а відтак є недопустимим доказом. Оригінал електронного доказу не було надано суду. За наведених обставин електронний носій з записом телефонної розмови [PERSON] та [PERSON] , не береться судом до уваги. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 77 ЦПК України закріплює принцип належності доказів - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Правила допустимості доказів наведені у статті 78 ЦПК України. Відповідно до вказаної норми суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що сторони перебували в дружніх відносинах, та між сторонами по справі виникли усні договірні відносини, а саме між [PERSON] та [PERSON] з приводу проведення ремонтних робіт у належному позивачу будинку. Відповідач [PERSON] визнає факт отримання грошових коштів від позивача [PERSON] у сумі 51600 гривень на свій картковий рахунок та стверджує, що ці кошти було сплачено [PERSON] на погашення існуючої заборгованості перед ним ( [PERSON] ) за виконання ремонтних робіт в будинку позивача. Позивач [PERSON] стверджує, що 51600 гривень за період часу з 09.06.2020 року по 07.09.2020 року, він перерахував з власної картки ПАТ КБ «Приват Банк» на особисту картку відповідача [PERSON] на вимогу останнього про відшкодування йому матеріальної шкоди за розбитий автомобіль. Також передав відповідачу 18400 гривень за оренду автомобіля, який необхідно було для здійснення поїздок на час ремонту пошкодженого автомобіля. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України). Стаття 1212 ЦК України визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Частина 1 ст. 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов : а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають : 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №922/3412/17 зроблено такий висновок: «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». Як на підставу заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач отримав кошти в сумі 70 000 грн. без достатньої правової підстави у зв`язку з тим, що ці кошти він надав [PERSON] на його вимогу в рахунок відшкодування йому матеріальної шкоди за розбитий автомобіль помилково, оскільки як йому в подальшому стало відомо, що безпосереднім винуватцем ДТП є [PERSON] , що підтверджено постановою суду від 07.07.2020 у справі № 711/4021/20. Однак, всупереч нормам цивільного та цивільного-процесуального законодавства, відповідач під приводом виконання цивільного обов`язку щодо відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП саме ним (позивачем), як особою, яка керувала його автомобілем, без будь-яких на те правових підстав в рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП, заволодів його грошовими коштами в сумі 70 000 гривень, чим завдав матеріальних збитків. Тобто, за твердженнями позивача, безпідставне набуття відповідачем грошових коштів було результатом саме його поведінки. Однак, таке обґрунтування позову викликає об`єктивні сумніви, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів саме з приводу врегулювання наслідків дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 06.06.2020 позивач не надав, та жодних обставин, які б свідчили про передачу зазначених коштів на вимогу [PERSON] про відшкодування йому матеріальної шкоди за розбитий автомобіль, суд не встановив. Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку, що вимоги позовної заяви не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, відтак, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за недоведеністю. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з положень ст. 141 ЦПК України, з огляду на відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім судових витрат відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed