Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

05 травня 2022 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшов позов КП «Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області Полтавської обласної ради» до [PERSON] та [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної майну юридичної особи. В обґрунтування позову, представник позивача зазначив, що 03 травня 2021 року у м. Миргород по вул. Гоголя, 162, сталася ДТП за участі автомобіля Citroen Jumper днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Skoda Kodiaq днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18.10.2021 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] , котрий являється працівником КП «Об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області Полтавської обласної ради» та виконував свої службові обов`язки на автомобіля Citroen Jumper днз [NUMBER] який належить позивачу. Майну позивача, автомобілю Citroen Jumper днз [NUMBER] , завдано матеріальної шкоди. На підставі наведеного позивач прохав солідарно стягнути з учасників ДТП - [PERSON] та [PERSON] матеріальну шкоду, завдану майну позивача у розмірі 405 763,37 грн. а також понесені судові витрати. Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У встановлений судом строк представник відповідача [PERSON] , адвокат Яковенко Г.М. подав до суду відзив, у якому заперечив позовні вимоги, так як дії відповідача не перебувають у причинно-наслідковому зі шкодою, завданою майну позивача. Вина в діях відповідача також відсутня. Окрім того зауважує, що цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована на підставі полісу № АР 5094613 від 09.02.2021 року, а тому в разі завдання її відповідачем, то відповідати за неї мала б АТ «Страхова компанія «АРКС». Тому вимоги позову вважає безпідставними та прохав у їх задоволенні відмовити. У встановлений судом строк представник відповідача [PERSON] , адвокат Батієнко Я.І. подав до суду відзив, у якому заперечив позовні вимоги, вказуючи, що у діях відповідача встановлена відсутність складу адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18.10.2021 року. Вважає, що у справі визначено неналежний суб`єктний склад. Тому вимоги позову вважає безпідставними та прохав у їх задоволенні відмовити. У встановлений судом строк, представник позивача подав відповідь на відзив в якому зауважив, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, то така обставина має встановлюватися у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення ПДР не свідчить про відсутність підстав для її притягнення до цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, що відповідає правовим висновкам ВС у постанові від 18.12.2019 року, справа № 569/13962/17. В ході розгляду справи було призначено проведення автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи. За наслідками її проведення було надано висновок експерта № 2863-2864 від 30.11.2022 року. В судове засідання представник позивача не з`явився, його представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та прохав їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Батієнко Я.І. в судове засідання не з`явилися, представником подано заяву про розгляд у їх відсутність, у задоволенні позову прохав відмовити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Яковенко Г.М. в судове засідання не з`явилися, представником подано заяву про розгляд у їх відсутність, у задоволенні позову прохав відмовити. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено,що 03 травня 2021 року у м. Миргород по вул. Гоголя, 162, сталася ДТП за участі автомобіля Citroen Jumper днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Skoda Kodiaq днз [NUMBER] під керуванням [PERSON] Автомобіль Citroen Jumper днз [NUMBER] належить позивачу, що підтверджується відомостями свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.8). За наслідками ДТП автомобілі Citroen Jumper днз [NUMBER] та Skoda Kodiaq днз [NUMBER] отримали механічні пошкодження, що зафіксовано в схемі місця ДТП, складеної працівниками поліції. Водій [PERSON] являється працівником позивача та в момент ДТП виконував трудову функцію, що не заперечується жодною із сторін. З водієм [PERSON] , укладено договір про повну матеріальну відповідальність (а.с.23). Цивільна відповідальність власників транспортних засобів, що були учасниками ДТП, забезпечена полісами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АР/5094613 від 09.02.2021 року (автомобіля Skoda Kodiaq днз [NUMBER] , страхова компанія АТ «СК «АРКС»), № АР/4386756 від 08.02.2021 (автомобіль Citroen Jumper днз [NUMBER] , страхова компанія «Брокбізнес») (а.с.24-25). Стосовно [PERSON] працівниками поліції було складено адміністративний протокол серії та № ДПР18 № 244907 від 03.05.2021 року за ст. 124 КУпАП (а.с.32). Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18.10.2021 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] з підстав відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Постанова суду набрала законної сили. Водій [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення ПДР при ДТП від 03.05.2021 року не притягувався. Висновком автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 2863-2864 від 30.11.2022 року встановлено, що в діях водія [PERSON] маються невідповідності вимогам п.п.10.1, 10.3, 10.4 ПДР , які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП. Окрім того встановлено, водій [PERSON] мав технічну можливість уникнути ДТП, шляхом виконання п.п.10.1, 10.3, 10.4 ПДР. Можливість встановлення відповідності дій іншого водія- [PERSON] вимогам ПДР не представилася, з мотивів наведених у дослідницькій частині висновку (а.с.136-144). Надаючи оцінку встановленим обставинам суд зауважує наступне. За змістом ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до ч.ч.1-2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За змістом ч.1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, при взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки шкода відшкодовується винною особою. При цьому, за змістом ч.1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові від 4 липня 2018 року (справа 755/18006/15-ц) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок щодо забезпечення дієвості інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначивши таке. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 зазначеного Закону) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика в останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (пункт 72). Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України та 27 Закону України від 9 лютого 2012 року № 4391-VI «Про страхування» шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Оскільки транспорті засоби є забезпечені полісами цивільної відповідальності, тому за змістом ст. 1194 ЦК України відповідачем має в першу чергу виступати страховик, який взяв на себе зобов`язання відповідати за задану страхувальником шкоду. Відповідальність страхувальника обмежується лише різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. В свою чергу, доказів звернення вимоги до страхової компанії відповідача [PERSON] суду не надано. Таким чином, в межах розміру страхового відшкодування, обумовленого страховим полісом, страхувальник [PERSON] не є належним відповідачем. Окрім того, суд не вбачає підстав для покладення на відповідачів обов`язку по відшкодуванню завданої шкоди, з огляду на відсутність підтвердження винності у діях водіїв. Вимоги позивача до [PERSON] ґрунтувалися вцілому на факті наявності між трудових відносин, наявності договору про повну матеріальну відповідальність працівника, висновках комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи та прикладі позитивної практики ВС у постанові від 18.12.2019 року, справа № 569/13962/17, де вказано, що «у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, то така обставина має встановлюватися у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення ПДР не свідчить про відсутність підстав для її притягнення до цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.» Суд не може погодитися з позивачем про застосовність даного правового висновку до обставин, які є предметом даного судового розгляду. На переконання суду факт наявності судового рішення, що набрало законної сили, яким провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП закрите у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення перешкоджає покладенню на таку особу цивільно-правової відповідальності. Адже таке судове рішення має преюдиційне значення та в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду. Таким чином, висновки комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи не можуть мати перевагу над рішенням суду яке має преюдиційне значення. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року при касаційному перегляді судових рішень у цивільній справі № 234/16272/15-ц, а саме «суд не врахував, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.» Варто зазначити, що сам факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не може слугувати достатньою підставою для покладення відповідальності за отримані в ДТП збитки. Покладення матеріальної відповідальності на працівника здійснюється не за нормами ЦК України , а на підставі трудового законодавства. Розділ IX КЗпП України регламентує загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. За змістом ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За змістом ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду роботодавець повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Нормами КЗпП передбачено випадки повної та обмеженої матеріальної відповідальності. Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як роз`яснено у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт 1 статті 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі статтею 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством і іншими підставами працівник не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. За наслідками касаційного перегляду судових рішень у цивільній справі № 264/2076/17 у постанові від 29 жовтня 2020 року ВС зазначив, що «згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питаннях та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія не входить до цього Переліку. Отже, [PERSON] не може нести матеріальну відповідальність у повному розмірі за завдання шкоди за договором про повну матеріальну відповідальність, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 134 КЗпП України». Таким чином посада відповідача [PERSON] не належить до переліку Посад і робіт, які виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва. Сукупність встановлених свідчить, що на [PERSON] , котрий виконував трудові обов`язки за посадою за якою не може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність та за наявності судового рішення, що набрало законної, яким його фактично визнано невинуватим у вчиненні ДТП, не може бути покладено матеріальну відповідальність по відшкодуванню шкоди завданої ДТП. А тому у заявлених до нього вимог позову слід відмовити. Стосовно вимог позову, пред`явлених до [PERSON] , то суд зауважує наступне. Відносно [PERSON] питання про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП не ініціювалося. Доказів протиправності дій і зокрема наявності вини [PERSON] у вчиненні ДТП в ході розгляду даної справи в тому числі і після проведення ініційованої позивачем судової експертиз, здобуто не було. Відсутність доказів вчинення протиправних дій та винуватості даної особи, перешкоджає покладенню на неї цивільної правової відповідальності. А тому у заявлених до нього вимог позову слід відмовити. Судові витрати понесені позивачем, слід розподіли у відповідності до ст. 141 ЦПК України. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed