Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~ 12 травня 2022 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON] до Відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10 листопада 2021 року ним подана до ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області заява про вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінальної справи № 04580007, а саме: бездіяльність посадових осіб відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення. В порушення статті 214 КПК України, відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 10.11.2021 року внесені не були, у зв`язку з чим позивач звернувся до Кобеляцького районного суду Полтавської області зі скаргою на бездіяльність посадових осіб відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області. Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року у справі № 532/2719/21 скаргу [PERSON] на бездіяльність працівників відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області, яка полягає у невнесенні відомостей при кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення задоволено та зобов`язано уповноважених посадових осіб ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за заявою [PERSON] від 10.11.2021 року. Позивач вказує, що на протязі майже 9 місяців всупереч вимог ст. 214 КПК України відомості до ЄРДР не внесені, досудове розслідування не було розпочате. Факт протиправної бездіяльності уповноважених посадових осіб відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області щодо невнесення відомостей в ЄРДР завдає [PERSON] моральних страждань. З урахуванням вимог розумності та справедливості, моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживань від криміналізації правоохоронних органів, [PERSON] оцінює в 650 000,00 гривень. Враховуючи вищевикладене, позивач прохає стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду у розмірі 650 000 грн 00 коп. 07 червня 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] в новій редакції, у якій позивач, не змінюючи заявлених позоних вимог, вказує, що оцінює моральну шкоду в розмірі 650 000 гривень виходячи з таких даних: 178*3651,69 грн = 650 000 грн, де 178 - кількість днів з моменту подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення до дня подачі позову до суду, 3651,69 грн - розмір моральної шкоди на день. 28 червня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник Головного управління Національної поліції в Полтавській області вказала, що твердження позивача про завдану моральну шкоду внаслідок невнесення відомостей до ЄРДР відповідно до ухвали слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року по справі № 532/2719/21 є безпідставними з огляду на наступне. Так, згідно інформації, наданої сектором дізнання відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, 16.06.2022 року до ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області надійшла ухвала Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року по справі 532/2719/21 з вимогою внести відомості до ЄРДР за скаргою [PERSON] по факту фальсифікації протоколу допиту свідка [PERSON] під час досудового розслідування кримінальної справи № 04580007. Відповідно по даному факту сектором дізнання відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області внесено відомості до ЄРДР № 12021175470000277 від 21.12.2021 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. На даний час продовжується досудове розслідування та встановлюються свідки у кримінальному провадженні. Досудове розслідування за даним фактом триває. Таким чином, ухвала слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року по справі № 532/2719/21 виконана в повному обсязі. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 650 000,00 грн зазначає, що позивач при розгляді справи повинен був довести, зокрема факт наявності моральної шкоди, факти протиправних діянь ГУНП в Полтавській області, наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діяннями ГУНП в Полтавській області та завданою шкодою, вину заподіювача шкоди. Відтак, доводи щодо спричинення моральної шкоди, наведені в позовній заяві, є безпідставними та недоведеними, як і визначений розмір шкоди, котрий на думку позивача підлягає відшкодуванню. Разом з тим, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. Позивачем не надано жодного доказу, який міг би підтвердити сам факт спричинення йому моральної шкоди та жодних доказів в обґрунтування заявленого розміру відшкодування. Вказує, що умови та порядок відшкодування державною шкоди завданою фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, встановлюється законом. На даний час такого закону не прийнято. Більше того, шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадку та порядку, передбаченому законом. Держава не несе майнову відповідальність перед потерпілим за всі злочини, які залишається нерозкритими. Вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, є недоведеними, тому прохає відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с.34-38). 05 липня 2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій представник Державної казначейської служби України, в якому зазначила, що для застосування деліктної відповідальності на підставі ст. ст. 1167, 1174 ЦК України необхідною є наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; 2) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. Позивач посилається на бездіяльність посадових осіб ВП № 2 ПРУП ГУНП в Полтавській області в Полтавській області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, однак такі висновки підлягають доведенню позивачем на загально визначених підставах згідно зі ст. 81 ЦПК України. Крім цього, слід врахувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не повинен призводити до збагачення. Таким чином, представник відповідача прохала відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі та розглядати справу без участі представника відповідача за наявними матеріалами справи (а. с. 43). 12 липня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якій позивач вказав, що доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки останній посилається на те, що твердження позивача про завдану моральну шкоду є безпідставними, враховуючи надану сектором дізнання відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області інформацію на виконання ухвали слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 року у справі № 532/2248/21. Відповідно будь-яких доказів на підтвердження своєї позиції відповідач не надав. Зазначає, що свої моральні страждання позивач пов`язує не з фактом невиконання ухвали слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 01.11.2021 року у справі № 532/2248/21, а з невиконанням уповноваженими службовими особами ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області вимог ч. 1 ст. 214 КПК України. Вважає, що відповідачем, ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області допускалась по відношенню до позивача протиправна бездіяльність, що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР за заявою про кримінальне правопорушення від 10.11.2021 року, що спричинило значну моральну шкоду у вигляді глибоких душевних стражданнях та негативних переживань. Крім цього, зазначає, що з вини відповідача, ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області позбавлений відчуття правової стабільності, верховенства права, порушувалось його психологічне благополуччя та був змушений витрачати значну частину свого часу та докладати зусиль на звернення за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, які, на його думку, були грубо порушені відповідачем. Щодо доводів відповідача про те, що на цей час в Україні не прийнято відповідного закону про відшкодування державою шкоди, завданої фізичній особі,яка потерпіла від кримінального правопорушення зазначає, що вони є необґрунтованими, оскільки позивач посилався у позовній заяві на заподіяння йому шкоди бездіяльністю слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, а також відсутність закону не може бути підставою для уникнення від відповідальності особи за завдану моральну шкоду. Враховуючи вищевикладене, прохає суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.66-67). 12 липня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби, в якій позивач зазначив, що неналежне виконання вимог КПК України відповідачем у передбачений строк відповідно до ст. 214 КПК України змусило позивача звертатись до суду із відповідною скаргою в порядку ст. 303 КПК України, після чого доказувати вже в суді бездіяльність відповідача, надавати відповідні пояснення та докази в суді, що поза розумним сумнівом негативно вплинуло на моральний стан позивача, завдаючи йому моральної шкоди тривалий час. Таким чином, представник позивача прохав суд задовольнити позовну заяву [PERSON] про стягнення моральної шкоди у повному обсязі (а.с.64-65). Ухвалою суду від 17 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачеві десятиденного строку для усунення недоліків. 07.06.2022 від позивача надійшла позовна заява з усуненими недоліками. Ухвалою суду від 13 червня 2022 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження на 11 липня 2022 року. Ухвалою суду від 11 липня 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27 липня 2022 року. Протокольною ухвалою від 27.07.2022 відкладено судове засідання на 11 серпня 2022 року. Судове засідання 11 серпня 2022 року не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні № 42020000000000229 від 07.02.2020 за ч.1 ст.366, ч.1 ст.371 КК України, а тому слід визначити нові дату і час судового засідання на 19 вересня 2022 року. Протокольною ухвалою від 19 вересня 2022 року у судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з відсутністю позивача на 10 жовтня 2022 року. Протокольною ухвалою від 10 жовтня 2022 року судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою учасників процесу на 31 жовтня 2022 року. Судове засідання 31 жовтня 2022 року не відбулося у зв`язку зі знеструмленням приміщення суду, а тому слід визначити нові дату і час судового засідання на 21 листопада 2022 року. Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року відкладено судове засідання у зв`язку з неявкою учасників справи на 20 грудня 2022 року. Судове засідання 20 грудня 2022 року не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні № 12021170470000005, а тому слід визначити нові дату і час судового засідання на 17 січня 2023 року. Ухвалою суду від 17 січня 2023 року відкладено судове засідання у зв`язку з неявкою учасників справи на 14 лютого 2023 року. Протокольною ухвалою від 14 лютого 2023 року відкладено судове засідання на 07 березня 2023 року. У судовому засідання 07 березня 2023 року позивач та його представник підтримали позов і прохали його задовольнити. Представники відповідачів, ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, ГУ НП в Полтавській області та Державна казначейська служба України, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, робить такі висновки. Судом встановлено, що 10 листопада 2021 року [PERSON] звернувся до відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, в якій зазначив, що під час досудового розслідування у кримінальній справі № 04580007 було допущено фальсифікацію протоколу допиту свідка [PERSON] , однак за бездіяльності посадових осіб відділення поліції № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, відомості про даний кримінальний проступок за ч.1 ст. 358 КК України, не були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021 скаргу [PERSON] задоволено та зобов`язано уповноважених осіб ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області внести відомості за фактом можливої фальсифікації протоколу допиту свідка [PERSON] під час досудового розслідування кримінальної справи № 04580007 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою від 10.11.2021 про вчинення кримінального проступку та розпочати за ним досудове розслідування (справа № 532/2719/21, провадження № 1-кс/532/709/2021). Встановлено, що 21.12.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021175470000277 внесено відомості за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, на підставі ухвали Кобеляцького районного суду Полтавської області від 17.12.2021. На час розгляду цієї справи досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 12021175470000277 від 21.12.2021 року за ч. 1 ст. 358 КК України продовжується. Обставини щодо внесення відомостей до ЄРДР та продовження досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не оспорюється сторонами. У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України). У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61 -2417сво19). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови). Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (Постанова ВС від 13.05.2020 у справі №638/8636/17-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] зазначав, що моральна шкода завдана йому бездіяльністю органів досудового розслідування, оскільки він мав законні сподівання на виконання норм Закону. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, ч.1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначеністаттею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Відповідно достатті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для застосування деліктної відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України необхідною є наявність складу правопорушення, а саме: 1) наявність шкоди; 2) протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою; 4) вини особи, яка заподіяла шкоду. Як свідчить тлумачення статті 1176 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК). Аналогічний висновок про застосування статей 1166, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України зроблено Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року у справі № 6-440цс16. Проаналізувавши встановлені судом фактичні обставини по справі та положення норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що до даних правовідносин слід застосовувати положення ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. У справі, що розглядається, позивач обґрунтовує заявлені вимоги бездіяльністю уповноважених осіб ВП № Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, яка встановлена судовим рішенням, а саме безпідставне невнесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення за заявою [PERSON] кримінального провадження, а також тим, що у продовж 6 місяців тривала бездіяльність відповідача, яка спричинила [PERSON] моральну шкоду. При цьому, такі твердження позивача про наявність у нього моральних страждань не ґрунтуються на вимогах ст. 82 ЦПК України та підлягають доведенню позивачем на загальних підставах згідно зі статтею 81 ЦПК України. Так, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З положень ст. 82 ЦПК України вбачається, що звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних, господарських чи кримінальних справ. Разом з тим, позивачем надано суду ухвалу Кобеляцького районного суду Полтавської області, згідно якої було задоволено його скаргу на бездіяльність працівників відділення поліції № 2 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області, проте це підтверджує лише те, що [PERSON] реалізував своє право на захист інтересів під час досудового розслідування, а не факт заподіяння йому моральних страждань. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. При цьому, сам факт реалізації позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Бездіяльність органу досудового розслідування є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю є механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування. За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди внаслідок невнесення слідчим відомостей про вчинення кримінального правопорушення за його заявою, причинний зв`язок між діями слідчого та настанням тих негативних наслідків, на які він посилався. Факт того, що ухвалою слідчого зобов`язано забезпечити внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення за заявою позивача, не доводить заподіяння йому шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого, яка виразилась у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР, та настанням шкоди. Такий висновок є аналогічним висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 28 січня 2019 року у справі № 686/7576/18 (провадження № 61-43847св18), від 16 травня 2019 року у справі №686/20079/18 (провадження № 61-5360св19), від 12 квітня 2019 року у справі № 686/10651/18 (провадження№ 61-305св19), від 22 травня 2019 року у справі № 686/24243/18-ц (провадження № 61-7017св19), від 31 липня 2019 року у справі № 686/22133/18 (провадження№ 61-10591св19) від 25 листопада 2019 року у справі № 686/22462/18 (провадження №61-17648св19), від 03 грудня 2019 року у справі № 686/12334/18 (провадження №61-12965св19), від 03 грудня у справі № 686/26653/18 (провадження №61-12277св19), від 19 березня 2020 року у справі № 686/17001/17 (провадження № 61-22067св19), від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 27 квітня 2020 року у справі № 686/17297/18 (провадження № 61-2738св19), від 30 червня 2020 року у справі № 686/3050/19 (провадження № 61-19878св19) та від 06 липня 2020 року у справі № 686/20389/19 (провадження № 61-735св20), предметом розгляду яких були позовні заяви про відшкодування шкоди,завданої незаконними рішеннями, дією та бездіяльністю органів державної влади. Права позивача у зв`язку із невнесенням слідчим відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді, що є достатньою сатисфакцією із урахуванням обставин цієї справи. Так, зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Відповідно до постанови Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі №755/15868/20 для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Всупереч зазначеній нормі позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди внаслідок тривалої бездіяльності посадових осіб ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР, в порушення вимог статті 214 КПК України, а так само й моральних або душевних страждань та негативних переживань, у зв`язку з бездіяльністю відповідача, не обґрунтував з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір такої шкоди, та чим це підтверджується. Крім того, сам факт реалізації позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Оскільки судом встановлено, що відповідачами не порушено особисті немайнові права позивача, то позивач не має права на відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 23 ЦК України. Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не надано належних доказів страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, факту протиправної поведінки відповідача, внаслідок чого йому могло б було бути завдано моральної шкоди, існування втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, які він поніс, та співвідношення їх з розрахованим розміром моральних збитків. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed