Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Позивачка, яка діє в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , звернулася в суд з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, позивачка, без реєстрації проживає у квартирі [ADDRESS] разом зі своїми малолітніми дітьми - донькою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] . З 31 травня 2011 року вона, позивачка, перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що їх спільні діти разом з відповідачем зареєстровані у дані квартирі, яка є неприватизованою. Головним квартиронаймачем, починаючи з 9 квітня 1985 року, була матір відповідача - [PERSON] . Вона, позивачка, вселилася у квартиру [ADDRESS] ще до укладення шлюбу з відповідачем. З серпня 2021 року [PERSON] в даній квартирі не проживає, проте періодично вчиняє щодо неї, позивачки, та їх малолітніх дітей фізичне, психологічне та економічне насильство протягом багатьох років. Він зловживає алкоголем і в стані сп`яніння поводить себе агресивно, що підтверджується винесенням термінових заборонних приписів та постанов про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності. Крім того, відносно відповідача в провадженні суду перебувають кримінальні провадження за ст.126-1 КК України та за порушення обмежувального припису відносно неї, позивачки. Однак, не дивлячись на дані обставини він, відповідач, продовжує вчиняти протиправні дії відносно неї, позивачки, та їх малолітніх дітей. Упродовж більше року окремого проживання, відповідач неодноразово погрожує повернутися та розправитися з нею, позивачкою, та дітьми, відразу як дія обмежувального припису закінчиться. Зважаючи на те, що вона, позивачка, проживаючи в даній квартирі більше десяти років, оплачує житлово - комунальні послуги, утримує квартиру в належному стані за власні кошти, вважає за необхідне, покликаючись на ч.2 ст.161 ЖК України, поставити питання про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням та виселення його з квартири. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.12.2022р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представники позивачки та третьої особи, кожен окремо, подали заяви про розгляд цивільної справи за їх відсутності, за наявними матеріалами справи, просять позов задоволити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, розгляд справи проведено судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] з 31.05.2011р. перебувають в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . В шлюбі з відповідачем народилося двоє дітей - донька [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] . Згідно відомостей з Реєстру Львівської міської територіальної громади №003927-ФРА та №003928-ФРА від 29.08.2022р., [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Відповідно до архівного витягу №11003-вих-66424, виданого 30.08.2022р. В.о. начальника архівного відділу Львівської міської ради О. Пархоменко, рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради нвродних депутатів від 09.04.1985р. №145, за гр. [PERSON] закріплено квартиру та оформлено ордер на квартиру [ADDRESS] . В матеріалах справи містяться рішення Франківського районного суду м. Львова від 10.02.2022р. та від 05.08.2022р. щодо продовження встановленого 12.08.2021р. у цивільній справі №465/6241/21 обмежувального припису стосовно відповідача [PERSON] відносно позивачки у справі - [PERSON] та їх малолітніх дітей. Зокрема, рішеннями суду заборонено відповідачу [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Обставини, за яких продовжено обмежувальний припис, доказуванню не підлягають, зважаючи на те, що такі встановлені судовими рішеннями, які не оскаржені та набрали законної сили, а тому суд визнає їх належним доказом даного позову. Згідно ч.2 та ч.3 ст.154 Сімейного кодексу України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ч.5 ст.9 Житлового кодексу України визначено, що житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Ст.10 Житлового кодексу визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ч. 1 ст.72 Житлового кодексу України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Зважаючи на вимоги законодавства, суд вважає встановленим, що у даному спорі позивачка звернулася до суду за першочерговим захистом прав своїх малолітніх дітей, законним представником яких вона є. Конвенція ООН про права дитини 1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), в статті 3 закріплює наступне - в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зважаючи на те, що відповідач у справі понад шість місяців не проживає у квартирі [ADDRESS] , оплату за житлово - комунальні послуги не здійснює, не виконує обов"язки щодо утримання майна, відносно нього встановлено обмежувальний припис щодо малолітніх дітей, то такого слід вважати втратившим право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . При цьому, суд виходить з інтересів малолітніх дітей, на яких поведінка відповідача негативно впливає та створює перешкоди для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Що стосується позовних вимог в частині виселення відповідача, то такі задоволенню не підлягають, оскільки сама позивачка стверджує, що відповідач більше року не проживає у вказаному житловому приміщенні. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає належними доказами у справі, долучені позивачкою до позовної заяви в підтвердження заявлених позовних вимог. Підстав сумніватися в достовірності цих даних, судом не вбачається. В матеріалах справи відсутні будь - які відомості, які б спростовували факти, викладені в позові або свідчили про те, що відповідач відсутній у вказаній вище квартирі з поважних причин. Суд вважає аргументи позивачки обгрунтованими та такими, що підтверджені належними та достатніми доказами у справі. Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не представив. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі викаденого,

Outcome: dismissed