Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

До Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява [PERSON] за підсудністю, в якій вона просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 14.01.2020 приватним нотаріусом КМНО Юдіною І.Г. за №65 про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 203348,30 грн., стягнути витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн., та витрати на юридичні послуги. Позовні вимоги мотивовані наступним. Згідно з оспорюваним виконавчим написом стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість в розмірі 203348,30 грн. Про існування вказаного виконавчого напису позивач дізналась з постанови приватного виконавця. Позивач не погоджується з вказаним виконавчим написом, оскільки сплинули строки позовної давності, а тому нотаріусом не перевірено безспірність заборгованості, та банком не спрямовувалась вимога про усунення порушень позивачу. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він просить залишити вказану позовну заяву, в якій він просить залишити позовну заяву без задоволення, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №23757551 від 12.09.2013, згідно умов якого позивач отримала кредит у розмірі 90865,14 грн. зі строком повернення до 12.09.2018 з процентною ставкою 17,49% для строкової заборгованості і 34,98% для простроченої заборгованості. В зв`язку з порушенням позивачем умов вказаного кредитного договору, у позивача виникла заборгованість, що стало підставою для звернення відповідача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис зроблений 14.01.2020, тому стягнення заборгованості з урахуванням трирічного строку позовної давності може бути здійснене за період прострочки, який утворився з 14.01.2017 до 12.09.2018, тому строки позовної давності не сплинули, та виконавчий напис вчинено правомірно, та спрямувати вимогу позивачу не було можливості, оскільки вона мешкала на тимчасово окупованій території. Також надано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу до 2000 грн. Позивач в судове засідання не з`явилась, на адресу суду спрямувала заяву про розгляд справи по суті за своєї відсутності, та просила застосувати строки позовної давності. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами. 21.07.2021 вказана позовна заява надійшла до Московського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Сугачовій О.О. Ухвалою судді від 26.07.2021 вказану цивільну справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. 24.09.2021 вказана позовна заява надійшла до Київського районного суду м. Харкова, та розподілена судді Зуб Г.А. Ухвалою судді від 04.11.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.08.2022 в задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено, та залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного виконавця виконавчого округу Луганської області Лиманського В.Ю. Ухвалою суду від 25.08.2022 закрито підготовче провадження по вказаній справі, та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.01.2023 задоволено частково клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів, а саме витребувано копію оспорюваного виконавчого напису. Судом встановлено, що 12.09.2013 між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №23757551, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у розмірі 90865,14 грн. з строковою процентною ставкою 17,49%, та процентною ставкою для простроченої заборгованості 34,98% на строк до 12.09.2018. В подальшому 04.11.2014 між сторонами було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, відповідно до якого позивач отримала другий транш кредиту у розмірі 11638,68 грн. Позивач не виконувала взяті на себе зобов`язання належним чином, у зв`язку з чим в неї виникла заборгованість за наданим кредитом та відсотками, яка станом на 14.01.2020 є непогашеною, у зв`язку з чим банк звернувся з заявою про вчинення виконавчого напису до приватного нотаріуса КМНО Юдіної І.Г. 14 січня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіною Іриною Георгіївною вчинено виконавчий напис за реєстр. №65 про стягнення на користь АТ «ПУМБ», який є кредитором за кредитним договором 23757551 від 12.09.2013, заборгованість з боржника [PERSON] . Строк платежу по кредитному договору настав, боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 13.01.2019 по 13.01.2020. Загальна сума грошових коштів станом на 13.01.2020 (включно) складає 202148,30 грн.: заборгованість за сумою кредиту 75606,24 грн., заборгованість за процентами становить 126542,06 грн., що з урахуванням плати за вчинення виконавчого напису складає 203348,30 грн. Вказаний виконавчий напис відповідачем було пред`явлено до примусового виконання до приватного виконавця Кудряшова Д.В., яким винесено постанову про повернення виконавчого документу від 01.07.2021, та в подальшому приватному виконавцю виконавчого округу Луганської області Лиманському В.Ю., за яким відкрито ВП. Позивач, дізнавшись про існування вказаного виконавчого напису нотаріуса звернулась до суду за захистом свого права, оскільки з ним категорично не погоджується. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої\~статті 1 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється\~Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша\~статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена\~Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до положень цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року№ 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ вищевказаного Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно п. 1.1. даної Глави, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Згідно п. 1.2. перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3.2 безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172, якою керувався нотаріус. Відповідно до п. 1 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до\~ст. 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику.\~Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.\~Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей\~87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому, наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. До суду надано копію кредитного договору №23757551 від 12.09.2013, та додаткову угоду до нього від 04.11.2014, відповідно до яких строк повернення кредиту сплив відповідно до встановленого графіку повернення першого траншу кредиту та сплати процентів за користування ним 12.09.2018, та доказів за яким саме період були нараховані відсотки матеріали справи не містять. Крім того, доказів надання нотаріусу нотаріально посвідченого договору для вчинення оспорюваного виконавчого напису до суду також надано не було. Позивачем також заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Аналіз положень глави 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку, що правові наслідки спливу позовної давності у вигляді відмови у позові можуть застосовуватися лише у тих випадках, якщо доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж при розгляді справи встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не з підстав спливу позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що наявна заборгованість в оспорюванню виконавчому написі не є безспірною, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині позову, та позовна давність в даному випадку застосовуватись не може. Що стосується витрат на юридичні послуги, то слід зазначити наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи позивачем було заявлено вимогу про компенсацію судових витрат на юридичну допомогу в розмірі 2400 грн., які є підтвердженими на час ухвалення рішення. В обґрунтування якої додано договір про надання правової допомоги №2021/07/12 від 12.07.2021, акт від 18.07.2021 прийому передачі виконаних робіт (наданих послуг), та квитанцію №179451, відповідно до яких позивач сплатила юристу [PERSON] кошти в розмірі 2400 грн. Доказів, що останній є адвокатом матеріали справи не містять. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 3, 8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (ч. 2\~ст. 137 ЦПК України). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Згідно з частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". Статтями 26, 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3\~ст. 137 ЦПК України). Проаналізувавши діюче законодавство щодо надання правничої допомоги, суд приходить до висновку, що стягнення витрат на юридичні послуги виконаних фахівцем у галузі права (юристом), а не адвокатом, не ґрунтується на вимогах ЦПК України, та закону, який би регулював порядок та процедуру надання правової допомоги фахівцем в галузі права прийнято не було, що виключає можливість стягувати вказані витрати, які були надані фахівцем у галузі права, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 908 грн.

Outcome: partial