Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», [PERSON] , в якому просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 09.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чербаджи K.M., зареєстрований в реєстрі за №1033, квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м.. - скасувати запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: (номер запису про право власності: 23281730; Дата, час державної реєстрації: 09.11.2017 16:01:30) вчинений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37949259 від 06.11.2017 09:23:48, [PERSON] , Комунальне підприємство Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», Одеська область; - відновити запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: (номер запису: 23121237; Дата, час державної реєстрації: 01.06.2007 15:49:38) шляхом скасування запису про припинення іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: Дата, час державної реєстрації: 31.10.2017 15:18:48; - відновити запис про державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: (номер запису: 23124127; Дата, час державної реєстрації: 01.06.2007 15:55:10) шляхом скасування запису про погашення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: Дата, час державної реєстрації: 31.10.2017 15:55:21; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37949259 від 06.11.2017 09:23:48, [PERSON] , Комунальне підприємство Новоселівської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації", Одеська область; - відновити запис про реєстрацію права власності, витребувати, визнати право власності за [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , нерухоме майно: загальна площа (кв.м): 59.14, житлова площа (кв.м): 36.86 адреса: [ADDRESS] (номер запису про право власності: 23192326; Дата, час державної реєстрації: 31.10.2017 14:47:32) вчинений на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 37949259 від 06.11.2017 09:23:48, Алексєєнко Віолетта Анатоліївна, Комунальне підприємство Новоселівської сільської ради "Регіональне бюро державної реєстрації", Одеська область; - визнати право іпотеки Акціонерне товариство "Альфа-Банк", код ЄДРПОУ - 23494714 (вул.В.Васильківська, 100, м.Київ, 03150) на нерухоме майно: загальна площа (кв.м): 59.14, житлова площа (кв.м): 36.86, адреса: [ADDRESS] . Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог 01.06.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 87800 долларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13 % річних. В якості забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, того ж дня 01.06.2007 року, між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець, тобто [PERSON] передала в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м.. Відповідно до ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо сник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на ій стадії судового процесу. Рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року №5/2019, а також рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» протокол №4/2019 від 15.10.2019 року затверджено передавальний акт. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк», правонаступником усього його майна, майнових прав та обовязків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру забор відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №297636142 вбачається, що іпотека предметом якої є квартира [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м. припинена 31.10.2017 року, підстава: акт про реалізацію предмета іпотеки, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2017 року, видавник: Головний державний виконавець: довідка, серія та номер: б/н, виданий 24.10.2017 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк», відомості внесено до реєстру: 01.11.2017 року 10:41:34, державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», Одеська область Алексєєнко В.А., індексний номер рішення 37876232. З даних документів, на які послався державний реєстратор Алексєєнко Віолетта Анатоліївна, не вбачається обставин чи волі іпотекодержателя про припинення іпотеки, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м.. З акту про реалізацію предмета іпотеки від 03.08.2017 року вбачається, що головним державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої слуби Головного територіального управління юстиції в Одеській області при примусовому виконанні виконавчого листа №6/2604/3876/2012 виданий 04.10.2012 року Дніпровським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 819 655,72 грн. та третейського збору в сумі 8 596,56 грн., що разом становить 828 252,28 грн., відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадженя», ст.41 Закону України «Про іпотеку» передано на реалізацію нерухоме майно у вигляді будівля магазину, площею - 92,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , місцезнаходження майна: [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру забор відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №297636079 вбачається, що [PERSON] відчужила на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чербаджи K.M., зареєстрований в реєстрі за №1033. Відповідач [PERSON] вчинила дії з метою не виконання кредитних бов`язків взятих на себе перед позивачем АТ «Альфа-Банк», шляхом відчуження предмету іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м.. Таким чином, відчуження предмету іпотеки вчинено всупереч вимогам діючого законодавства та порушує законні права кредитора, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.02.2022 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2022 року підготовче судове засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не зявився, просив справу розглядати у відсутність представника, позов підтримує, просив задовольнити в повному обсязі та протии ухвалення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явились, повідомлялись, причини неявки суду не відомі, будь-яких заяв або клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вивчивши письмові матеріали справи, докази, суд приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК Україникожна особа має звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Судом встановлено, що 01.06.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2007/671/Ф03.14-21, відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 87 800 долларів США, зі сплатою 13,0% процентів річних. В якості забезпечення виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором №2007/671/Ф03.14-21 від 01.06.2007 року, того ж дня 01.06.2007 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір, згідно якого іпотекодавець, тобто [PERSON] передала в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м. та будівлю магазину, яка складається в цілому з: будівлі магазину - літ.«А», загальною плошею - 92,9 кв.м.; споруди - №1-5, І, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею - 290 кв.м., який посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністрвоського міського нотаріального округу Одеської області Чухрай Т.Ю., зареєстрований в реєстрі за №31,32. Відповідно до ст.55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо сник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на ій стадії судового процесу. Рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року №5/2019, а також рішенням загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» протокол №4/2019 від 15.10.2019 року затверджено передавальний акт. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» до АТ «Альфа-Банк», правонаступником усього його майна, майнових прав та обовязків за цим актом є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження цього передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», а саме з 15.10.2019 року. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру забор відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №297636142 вбачається, що іпотека предметом якої є квартира [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м. припинена 31.10.2017 року, підстава: акт про реалізацію предмета іпотеки, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2017 року, видавник: Головний державний виконавець: довідка, серія та номер: б/н, виданий 24.10.2017 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк», відомості внесено до реєстру: 01.11.2017 року 10:41:34, державним реєстратором КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», Одеська область Алексєєнко В.А., індексний номер рішення 37876232. З акту про реалізацію предмета іпотеки від 03.08.2017 року вбачається, що головним державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої слуби Головного територіального управління юстиції в Одеській області при примусовому виконанні виконавчого листа №6/2604/3876/2012 виданого 04.10.2012 року Дніпровським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 819 655,72 грн. та третейського збору в сумі 8 596,56 грн., що разом становить 828 252,28 грн., відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадженя», ст.41 Закону України «Про іпотеку» передано на реалізацію нерухоме майно у вигляді будівля магазину, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею - 290 кв.м. та складається з: будівлі магазину - літ.«А», загальною плошею - 92,9 кв.м.; споруди - №1-5, І, площею - 92,9 кв.м.. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру забор відчудження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №297636079 вбачається, що [PERSON] відчужила на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чербаджи K.M., зареєстрований в реєстрі за №1033. З даних документів, на які послався державний реєстратор КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації» Алексєєнко Віолетта Анатоліївна, не вбачається обставин чи волі іпотекодержателя про припинення іпотеки, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м.. Крім того, відчудження предмету іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м. є порушення вимог пп.2.1.4 п.2.1 іпотечного договору, відповідно до якого іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього договору не відчуджувати предмет іпотеки. Сторонами правочину було узгоджені умови укладеного договору іпотеки. В свою чергу, відповідач [PERSON] вчинила відчуження предмету іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м., проте згоди на реалізацію предмета іпотеки АТ «Альфа-Банк» не надавав, а отже відчуження відбулось в порушення ЗУ «Про іпотеку».. Таким чином, відчуження предмету іпотеки вчинено всупереч вимогам діючого законодавства та порушує законні права кредитора, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладання угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. У постановах від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення ст.234 ЦК України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) підтримала зазначені висновки. За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. У постанові від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 Верховний Суд зазначив, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (висновок викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17). Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Серед іншого, Верховний Суд вказав, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що складається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Вказані висновки ґрунтуються на постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19, суть якої зводиться до того, по позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.3 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України. Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 року у справі №646/3972/16-ц. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-УІ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч.4 ст.9 Закону України від 02 червня 2016 року №04-УІІІ «Про виконавче провадження»). У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно (п.52 Постанови Верховного Суду №910/8357/18 від 28.11.2019 року). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди). Про зловживання правом і використання правитно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними їх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних вовідносин). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч.2, 3 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватисяучасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в у числі, вироку). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Каційного цивільного суду від 07.10.2020 року в справі №755/17944/18 (провадження 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного нодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Відповідач [PERSON] відчужила нерухоме майно у вигляді квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м., маючи значну непогашену заборгованість перед АТ «Альфа-Банк». Наявність вказаних обставин свідчить про те, що відповідач [PERSON] діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчудження належного їй майна, яке перебувало в іпотеці, відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 року у справі №754/2450/18 . Також, відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 року у справі №299/396/17 та від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засадах цивільного законодавства. У своїй постанові від 20.05.2020 року у справі №922/1903/18 Верховним Судом зробив наступні висновки. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, що юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконанні. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання, надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №369/1268/16-ц також зроблено наступні висновки. Цивільно-правовий договір (в, тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Також Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.02.2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження №61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ПК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статте 228 ЦК України. При цьому, у своїй постанові від 01.04.2020 року у справі №182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року, від 23.08.2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі №359/1654/15-ц. Зазначену правову позицію підтримав і Верховний Суд у своїх численних постановах, в яких, при цьому, вказується, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна мета як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019року у справі №369/11268/16-ц; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів шюї судової палати Касаційного цивільного суду від 14.01.2020 року у справі №489/5148/18; постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного у від 24.03.2020 року у справі №704/1410/18; постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.07.2020 року у справі №754/2450/18 та від 12.10.2020 року у справі №750/7799/18). Враховуючи, що при укладенні договору купівлі-продажу від 09.11.2017 року, посвідчений приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Чербаджи K.M., зареєстрований в реєстрі за 1033 воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним договором, дії сторін спрямовані на перехід права власності на майно з метою приховування від звернення на неї стягнення в рахунок погашення боргу відповідачем [PERSON] за кредитним договором, а, отже, правова мета оспорюваного договору є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому такий договір є недійсним на підставі ст.234 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст іравочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З огляду на те, що майно було набуте за недійсним правочином, який не створював жодних юридичних наслідків, окрім його недійсності, то і подальші дії і з цим нерухомим майном не породжують жодних наслідків, оскільки таке подальше відчуження не містить в особи відчужувача необхідного обсягу цивільної дієздатності розпоряджатися цим майном та тому є недійсним. Кожен наступний договір був недійсним і не створював жодних юридичних наслідків, окрім його недійсності, кожна зі сторін відчужувачів за такими договорами не була такою особою, що на відповідній правовій підставі набула право власності на майно, а, отже, й не мала права її відчужувати, оскільки не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності розпоряджатися нею шляхом укладення договорів дарування відповідно. Аналогічні висновки відповідають усталеній практиці Верховного Суду (наприклад, станова Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі №520/5141/17). У такому випадку не застосовується усталена позиція судів, відповідно до якої не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після дійсного правочину, оскільки у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених у ч.1 ст.388 ЦК України. Позивач не є власником майна та на момент звернення з даним позовом не має будь-якого іншого речового права на неї, а, отже позивачем не може бути заявлено віндикаційний позов. Вимоги позивача направлені на те, щоб уможливити подальші дії, спрямовані на перебування предмету правочину у власності боржника, оскільки саме від цього залежить можливість позивача задовольнити свої вимоги за рахунок належного боржнику майна. Позивач час розгляду справи у суді не має права власності чи іншого речового права на предмет правочину, тому не може використовувати правовий механізм витребування цього майна з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Отже, позивач, який не є стороною оскаржуваних правочинів, має право на оскарження цих правочинів, оскільки є заінтересованою особою, яка претендує на те, щоб за рахунок майна його боржника були задоволені його майнові вимоги до нього. Проведена державна реєстрація права власності на підставі вищевказаного недійсного правочина, не має жодного правового значення у питанні виникнення права власності на майно у вказаних осіб. Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020у справі №916/2791/13 та у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі №922/476/20. При цьому, у іншій своїй постанові від 20.02.2018 року у справі №917/553/17 Верховний Суд зазначив, що записи щодо реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі правовстановлюючого документу, який згодом скасовано, не свідчить про набуття права власності на зазначене майно. Враховуючи, що правочин, на підставі якого було внесено записи про право власності на майно є недійсними, право власності [PERSON] на майно не виникло, а дійсним власником був та залишається відповідач [PERSON] .. Щодо скасування державної реєстрації прав. Згідно п.3 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності на майно, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом, (ч.1, 2 ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію ечових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент здійснення гєстрації права власності на майно). Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Отже, недійсний договір не міг бути підставою для реєстрації права власності на майно. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (ч.2 ст.24 Закону України «Про ржавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції, чинній на момент здійснення реєстрації права власності на майно). Таким чином, державна реєстрація права власності на майно є незаконною, оскільки правочин, на підставі якого здійснено таку державну реєстрацію, є недійсним. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі права чи інтереси мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не піддягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. При цьому, як зазначив у своїй постанові від 16.09.2020 року у справі №352/1021/19 Верховний Суд, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) (абз.3 ч.3 ст.26 Закону України «Про пержавну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, з метою ефективного захисту інтересів позивача, поряд із задоволенням інших позовних вимог, підлягає задоволенню позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на майно, з одночасним визнанням права власності відповідача [PERSON] як власника майна у порядку абз.3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме :айно та їх обтяжень». При цьому, відповідно до діючих норм права, визнання права власності за відповідачем [PERSON] не є самостійною вимогою, а є невід`ємною складовою вимоги про скасування державної реєстрації права власності на майно у порядку абз.3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», задоволення якої дозволить ефективно захистити законний інтерес позивача. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК країни). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими собами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п.4 ч.2 ст.16 ЦК України). Отже, повернення майна власнику, яке відчужено з метою унеможливлення звернення на нього стягнення кредитором в рахунок погашення боргу, є належним та ефективним способом хисту. До таких висновків прийшов також Верховний Суду у своїй постанові 10.02.2021 року у раві №754/5841/17. Таким чином, підлягає задоволенню також позовна вимога про повернення майна відповідачу [PERSON] , яке було відчужено з метою унеможливлення звернення на неї стягнення АТ «Альфа-Банк» в рахунок погашення боргу. Підстави припинення іпотеки передбачено ст.17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи регулюється ст.23 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. На день подання позову до суду заборгованість за кредитним договором №2007/671/Ф03.14.-21 від 01.06.2007 року відповідачем [PERSON] не погашена. В частині визнання права іпотеки у іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк» на предмет іпотеки у вигляді нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , загальною площею - 59,14 кв.м., житловою площею - 36,86 кв.м., відповідно іпотечного договору від 01.06.2007 року суд відмовляє, оскільки право іпотеки АТ «Альфа-Банк» сторонами по справі не оскаржується. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , державного реєстратора КП Новоселівської сільської ради «Регіональне бюро державної реєстрації», [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування запису про державну реєстрацію права власності, відновлення запису про державну реєстрацію права власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відновлення запису про реєстрацію права власності, оскільки вказані вимоги позивача є належним та ефективним способом захисту його прав та інтересів.

Outcome: partial