Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її син - [PERSON] , як військовослужбовець за контрактом, 12.06.2017 був залучений до участі в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. В період з 09 по 22 червня 2017 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції. [INFO] [PERSON] помер від набряку головного мозку внаслідок нез`ясованої етимології в місті Маріуполь Донецької області. Позивачу наданий відповідний соціальний статус. Внаслідок загибелі [PERSON] у результаті військової агресії Російської Федерації позивач відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування. Через загибель сина вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя. Діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду. З урахуванням характеру і обсягу завданих моральних страждань позивача, істотності порушення конституційних прав [PERSON] та позивача, неможливості їх поновлення, умисного характеру дій відповідача, позивач оцінив моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн, яку просить стягнути з відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилася, від неї до суду надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу без її участі, позов підтримує, просить його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, шляхом направлення судового виклику за адресою Посольства Російської Федерації. Причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надав, відзиву на позовну заяву від уповноваженого представника відповідача до суду не надходило. Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази, наявні в матеріалах цивільної справи, як кожен окремо, так і в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 26.02.2013 Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого 02.02.2018 Кропивницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 16.09.1987 міським відділом ЗАГС м.Кіровограда, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після чого дружині присвоєно прізвище [PERSON] . З витягу з наказу командира в/ч [NUMBER] № 55 від 13.03.2017 вбачається, що [PERSON] прийнятий на військову службу за контрактом на посаду водія-електрика (а.с.10). Відповідно до витягу з наказу № 117 від 12.06.2017 [PERSON] прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганській областей (а.с.11). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.06.2017, виданого виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області [PERSON] помер [INFO] (а.с.16). З лікарського свідоцтва про смерть № 1787 від 23.06.2017, виданого Донецьким обласним бюро СМЕ, вбачається, що причиною смерті [PERSON] став набряк головного мозку нез`ясованої етіології (а.с12). Повідомленням № 3/1299 від 10.07.2017 ТВО військового комісара [INFO] повідомив [PERSON] , що її син [PERSON] помер від отруєння невідомою речовиною в 61 шпиталі м.Маріуполь, Донецької області (а.с.13). Відповідно до витягів з протоколів засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 771 від 21.03.2018, № 91 від 03.04.2018) захворювання [PERSON] , 1982 року народження - набряк головного мозку нез`ясованої етіології, яке стало причиною його смерті, пов`язане із захистом Батьківщини (а.с.14, 15). Згідно безтермінового посвідчення серії [NUMBER] , виданого в квітні 2018 Управлінням соціального захисту населення Кіровоградської районної державної адміністрації на ім`я [PERSON] , остання має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а.с.17). Згідно безтермінового посвідчення серії [NUMBER] , виданого 14.02.2018 [INFO] на ім`я [PERSON] , остання має право на пільги, встановлені законодавством України для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали без вісти під час проходження військової служби (а.с.17). Згідно ст.3, ст.27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Відповідно до ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої станом на 13.08.2014 року була держава відповідач - Російська Федерація, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: a) для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; b) для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; c) при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання. Зміст ст.2 Конвенції покладає на державу два види зобов`язання: негативне - держава має утримуватися від порушення права на життя, позитивне - держава повинна забезпечувати захист і реалізацію права на життя. Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»). Указом в. о. Президента України від 14 квітня 2014 року "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» оголошено про початок Антитерористичної операції (АТО). Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зі змінами затверджено заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", якою Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором. Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 № 462-VIII було схвалено Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Ukraine and the Netherlands v. Russia» (заява №. 8019/16, № 43800/14, № 28525/20) Суд дійшов висновку, що величезна кількість наведених у рішенні доказів демонструє, поза розумним сумнівом, що внаслідок військової присутності Росії на сході України та вирішального ступеня впливу та контролю, яким вона користувалася над територіями, які контролювали сепаратисти на сході України… ці території перебували з 11 травня 2014 року та надалі під ефективним контролем РФ. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Вищевказаним міжнародним документом засвідчено, що силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду. На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, учасником якої станом на 22.08.2017 року була держава відповідач Російська Федерація, забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації. Згідно ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , загинув від набряку головного мозку нез`ясованої етіології в м.Маріуполь, Донецької області під час виконання захисту Батьківщини. Як вбачається з Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 р. № 1275, м.Маріуполь Донецької області знаходився на території, на якій здійснювалася антитерористична операція, яка запроваджена з метою збереження територіальної цілісності України. Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Після смерті [PERSON] органами державної влади проведено ефективне розслідування щодо обставин смерті особи, за результатом якого констатовано причини загибелі [PERSON] під час захисту незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України, отже одна з гарантій, закріплених ст.2 Конвенції, державними органами України дотримана. Згідно ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до п.3 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Згідно ст.23 ЦК України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19. Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц, у постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 дійшов висновку, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. Суд вважає, що Російська Федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст.2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог про відшкодування шкоди. Аналогічні за змістом правові позиції викладені Верховним Судом у справах №490/955/19 постанова від 28.07.2022, № 311/498/20 постанова від 22.06.2022, № 428/11673/19 постанова від 18.05.2022 Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.09.2022 по справі № 990/80/22. Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом яких вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації. Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. З часу відкриття провадженні у даній справі відповідач мав достатньо часу для спростування своєї вини щодо причин смерті [PERSON] , тим самим відповідач не спростував своє порушення ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.3, ст.27 Конституції України, оскільки не навів чітких, переконливих доводів, підтверджених належними допустимими та достовірними доказами, що державою агресором Російською Федерацією, вжито всіх можливих превентивних заходів для убезпечення і збереження життя громадян України власним військовим контингентом та недопущення неконтрольованого використання зброї, а смерть зазначеної особи сталась з вини інших осіб. За встановлених обставин через військову агресію відповідача [PERSON] був позбавлений життя і за таке порушення права на життя несе відповідальність відповідач. За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, яка втратили рідну і близьку їй людину, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями моральної шкоди. Отже, судом встановлено всі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення, як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та його вина. Частиною 1 ст.1167 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Пунктом 2 частини 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Приписами ч.2 ст.1168 ЦК України, передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Відтак, беручи до уваги характер моральної шкоди - безповоротна втрата близької людини через діяння відповідача, чим порушені нормальні життєві зв`язки в родині позивача, тривалість негативних вимушених змін у житті позивача, оскільки усвідомлення втрати сина спричинило позивачу психологічну травму та призвело до моральних страждань, яких вона зазнала, поступове зменшення яких відбувається через значний проміжок часу, враховуючи неможливість усунення негативних наслідків, ступінь вини відповідача, що визнаний агресором на міжнародному рівні, на переконання суду свідчить, що такі непоправні наслідки не могли не завдати значних страждань позивачу, тому суд вважає, що розмір компенсації у сумі 1 500 000 не є явно завищеною та відповідає вимогам розумності і справедливості, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд враховує, що ціна позову у даній справі складає 1 500 000 грн, тому ставка судового збору за пред`явлення даного позову, згідно п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», становить 12405 грн. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з урахуванням повного задоволення позовних вимог згідно вимог ст.141 ЦПК України судовий збір у вищезазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved