Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0512 га із кадастровим номером 5124110100:01:007:0033. Позовні вимоги мотивує тим, що 10.04.2019 р. між ним та відповідачем, у простій письмовій формі, було укладено договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , масив «Пропарка» (за межами населеного пункту), кадастровий номер 5124110100:01:007:0033, цільове призначення якої для ведення індивідуального садівництва, який не був посвідчений нотаріально, але було виконано всі суттєві умови договору. Згодом з`ясувалось, що хоча відповідач і є власником земельної ділянки, однак, на час укладення договору купівлі-продажу, не завершив оформлення своїх прав на земельну ділянку, тому придбане позивачем майно, було відчужено особою, яка не мала на це право, але у зв`язку з тим, що він є добросовісним набувачем, та відсутні підстави для витребування в нього майна, передбачені ст. 388 ЦК України, позивач просить задовольнити позовні вимоги. Позивач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про визнання позовних вимог, в якій також просив розглянути справу за його відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: нотаріально не посвідчений договір купівлі продажу від 10.04.2019 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю-продаж земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5124110100:01:007:0033, з розпискою про отримання грошових коштів [PERSON] в рахунок оплати за договором купівлі-продажу; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0512 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5124110100:01:007:0033, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, серія ЯЛ №370621; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 22.11.2018р., справа № 510/1224/17, про визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,0512 га із кадастровим номером 5124110100:01:007:0033, розташовану по [ADDRESS] , на території Ренійської міської ради Одеської області (за межами населеного пункту); витяг про державну реєстрацію 08.05.2019р. права власності 31595337, на земельну ділянку площею 0,0512 га, кадастровий номер 5124110100:01:007:0033, цільове призначення для ведення індивідуального садівництва, за власником [PERSON] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1831746351241. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що 10.04.2019р. позивач домовився із відповідачем про купівлю-продаж земельної ділянки розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5124110100:01:007:0033. В той же день було укладено відповідний договір купівлі-продажу, який не було посвідчено у нотаріальному порядку. Позивач передав [PERSON] гроші у сумі 25000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, а відповідач передав позивачу нерухомість в натурі. Так як, згідно законодавства, подібні договори підлягають нотаріальному посвідченню, позивач через деякий час запропонував відповідачу привести домовленість у відповідності до вимог закону, однак з`ясувалось, що відповідач, на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, не завершив оформлення своїх прав на земельну ділянку. Про існування цих обставин, позивачу нічого не було відомо, оскільки перед оформленням правочину, відповідач завірив позивача, що він є власником нерухомого майна і в нього наявні всі правовстановлюючі документи. Таким чином, на момент укладання договору, тобто на 10.04.2019р., відповідач не мав право відчужувати даний об`єкт нерухомості, тому придбане позивачем майно було відчужено особою, яка не мала на це право. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки надані суду документи в повному обсязі підтверджують обставини викладені у позовній заяві. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв`язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі продажу повинен бути укладений у письмовій формі і посвідчений нотаріально, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і недотримання цієї вимоги є підставою для визнання укладеного договору недійсним. Разом з тим, між сторонами була досягнута взаємозгода відносно всіх істотних умов договору, оскільки позивач передала продавцю обумовлену суму, а продавець передала позивачу нерухоме майно та ключі від нього. Згідно матеріалів справи, сторонами, при укладанні договору купівлі-продажу була досягнута угода по всіх істотних умовах: відповідачу передані гроші у сумі 25000 грн., що підтверджується розпискою, а позивачу об`єкт нерухомості. Відповідач жодного разу не висував вимоги щодо повернення земельної ділянки, не заперечував проти визнання права власності за позивачем, про що свідчить заява, яка міститься в матеріалах справи. Відповідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~ст. 388\~цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. На підставі ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:\~було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;\~було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;\~вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.\~ Частиною 1 ст. 397 ЦК України, передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. \~ \~ \~ \~Так, позивач набув право власності на земельну ділянку площею 0,0512 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , масив «Пропарка» (за межами населеного пункту), кадастровий номер 5124110100:01:007:0033, цільове призначення якої для ведення індивідуального садівництва, в порядку ст. 330 ЦК України, як добросовісний набувач, придбавши його у відповідача, який фактично не мав права його відчужувати на той період, оскільки право власності відповідача не було зареєстровано у передбаченому законом порядку. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачем, судом не встановлено. Таким чином, суд вважає за можливе визнати за позивачем, як за добросовісним набувачем, право власності на земельну ділянку. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved