Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» про стягнення грошових коштів, належних працівнику при звільненні, та середнього заробітку за час затримки в розрахунку. Позов мотивований тим, що в період з 25 травня 2020 року по 30 вересня 2022 року позивач працювала на посаді провідного економіста відділу підготовки виробництва Товариства з обмеженою відповідальності «Енергетично-дорожнє будівництво» (відповідача у справі). Наказом № 09-К/46 «Про припинення трудового договору» від 30.09.2022 позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В наказі відповідач зазначив бухгалтерії провести остаточний розрахунок з [PERSON] і виплатити їй компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 25.05.2021 по 30.09.2022 - 16 днів. За період з 01.01.2022 по 31.03.2022 відповідач нарахував, але не виплатив позивачу заробітну плату: -за січень 2022 року (20300,00 грн. нарахована заробітна плата, мінус 3654,00 грн. ПДФО, мінус 304,50 грн. - 1,5 % військовий збір) до виплати 16341,50 грн.; -за лютий 2022 року (15225, 00 грн. нарахована заробітна плата, мінус 2740,50 грн. ПДФО, мінус 228,38 грн. 1,5 % військовий збір) до виплати 12256,12 грн.; -за березень 2022 року (13533,40 грн. нарахована заробітна плата, мінус 2436,01 грн. ПДФО, мінус 203,00 грн. 1,5 % військовий збір) до виплати 10894,39 грн. В період з 01.04.2022 до дня звільнення 30.09.2022 відповідач припинив трудові відносини з позивачем, оскільки в Україні було запроваджено воєнний стан. Відповідач нарахував позивачу під час звільнення компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі (18124,80 грн. мінус 3262,46 грн.- ПДФО мінус 271,87 грн. - 1,5 % військовий збір) до виплати 14590,47 грн., але також її не сплатив. Отже, станом на день звільнення відповідач зобов`язаний був сплатити позивачу борг з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а також компенсацію за невикористану відпустку - на загальну суму 54082,48 грн. Розмір заборгованості відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 54082,48 грн., що у свою чергу є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, сума якого становить 143791,05 грн. з розрахунку (15225,00 грн. +13533,40 грн. - заробітна плата за останні два місяці) = 28758,40 грн/39 робочих днів = 737,39 грн. - середньоденна заробітна плата х 195 робочих днів за період з 01.04.2022 по 30.12.2022) = 143791,05 грн. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 54082,48 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.04.2022 по 30.12.2022 в сумі 143791,05 грн., судові витрати. Ухвалою суду від 09.01.2023 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 06.02.2023 до суду надійшов відзив на позов (а.с. 42-46), у якому позивач просить відмовити у позові, стягнути з позивача, понесені відповідачем, судові витрати на оплату послуг поштового зв`язку, який використовувався при направленні заяв по суті справи, оскільки вважає позовні вимоги передчасними, не відповідними нормам матеріального права та фактичним обставинам, оскільки: 01.03.2022 з урахуванням ст. 113 КЗпП України відповідач відповідно до наказу №-02-К/20 від 28.02.2022 оголосив простой. В тому ж наказі відповідно до п. 2 було встановлено здійснити нарахування всім працівникам Товариства заробітної плати у розмірі 2/3 посадового окладу, але не менше 6500,00 грн.; з 31.03.2022 відповідно до Наказу № 03-К/23-1, з позивачем, відповідно до положень ст. 13 Закону від 15.03.2022 № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (в редакції чинній на час призупинення трудових відносин) було здійснено призупинення трудового договору із подальшим подовження такого призупинення відповідно до наказів №№ 04-К/23-3, № 05-К/23-1, № 05-К/27-4, № 07-К/32, № 07-К/38, №08-К/41-1; 28.09.2020 позивач подала до відділу кадрів відповідача заяву про звільнення за угодою сторін; наказом № 09-К/46 «Про припинення трудового договору» від 30.09.2022 позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; відповідачем на дату звільнення було нараховано позивачу заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку та оплату лікарняного, що після утримання податків і внесків становить 57442,43 грн, а не в розмірі 54082,48 грн, як зазначив позивач (довідка про доходи позивача додається); розрахунок суми середнього заробітку за час затримки, який наданий позивачем, не відповідає нормам матеріального права, оскільки позивача звільнено з посади за угодою сторін 30.09.2022, тому саме з цієї дати і виникає обов`язок у підприємства виплатити, належні при звільненні, працівникові суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, що не були виплачені, і суд визначає розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; позивач у день звільнення, 30.09.2022, не працювала, що підтверджується табелем робочого часу та наказом про припинення трудового договору з позивачем, а жодної вимоги про розрахунок до відповідача, що передбачено ст. 116 КЗпП України, позивач [PERSON] не надавала, а згідно приписів ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Таким чином, у відповідача на момент пред`явлення позову ще навіть і не виник обов`язок сплатити їй суми, що належать сплатити від підприємства, адже відлік строку такої сплати розпочинається лише із наступного дня з моменту отримання вимоги працівника про виплату; згідно з ст. 117 КЗпП України, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає, у разі не виплати з вини роботодавця, належних працівникові при звільненні, сум у строки, визначені ст. 116 цьоьго Кодексу. Оскільки звільнена позивач [PERSON] не подала відповідачу вимогу про розрахунок, відсутні вина і порушення строків виплати сум, належних до виплати позивачу при звільненні, у відповідача. Пред`явлення позову слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена ст. 116 КЗпП України, оскільки до цього часу вимог не було. У відповіді на відзив позивач не погодилася з доводами відповідача та вказала, що: під час звільнення нею було написану заяву про звільнення за угодою сторін, а також вказана вимога сплатити заборгованість по сплаті заробітної плати, яка сформувалася на день звільнення. Відповідач в наказі про звільнення позивача №09-К/46 від 30.09.2022 зобов`язав бухгалтерію відповідача провести остаточний розрахунок з позивачем. Отже, посилання відповідача на відсутність вимог по сплаті боргу є безпідставним, оскільки під час звільнення за угодою сторін відповідач погодив з позивачем всі умови звільнення, а також зобов`язався в день звільнення здійснити остаточний розрахунок виплат на банківський рахунок позивача. Також, позивач усно повторно 14.12.2022 та 22.12.2022 заявляла вимогу про сплату боргу, проте відповідач, ігноруючи вимоги закону та угоди про звільнення, борг не виплатив, що і змусило позивача звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх трудових прав; право на заробітну плату, гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України "Про оплату праці". Позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 30.09.2022, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі, належні їй, платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини; відповідно до норм ст.ст. 115, 116 КЗпП України, саме роботодавець повинен довести, що здійснив з працівником повний розрахунок у відповідності до норм законодавства. Вважає, що позивачем надані всі належні та допустимі докази свої позовних вимог, які відповідач не зміг спростувати у відзиві на позов; Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 Конвенції з захисту прав та основоположних свобод людини є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені; затримка розрахунку сталася саме з вини відповідача, який протиправно не виплачував заробітну плату позивачу, починаючи з лютого 2022 року та відмовився розраховуватися з позивачем під час звільнення. І навіть отримавши позовну заяву, відповідач не розрахувався, що свідчить про системне порушення трудових прав позивача. У запереченні відповідач вказав, що: позивач не зазначає з ким саме вона погоджувала виплату в день звільнення і не надала доказів такого погодження, слід звернути увагу, що в самій заяві про звільнення, власноруч написаної позивачем, відсутня вимога про проведення з нею остаточного розрахунку при звільненні (копію заяви позивача про звільнення надає). У матеріалах справи відсутні докази направлення або вручення відповідачу вимоги про розрахунок при звільненні, що передбачено ст. 116 КЗпП України, а позивач у день звільнення не працювала, що підтверджується табелем робочого часу та наказами про припинення трудового договору. Отже, відлік строку такої сплати розпочинається лише з наступного дня з моменту отримання вимоги працівника про виплату; після отримання від позивача позову, відповідач 23.02.2023 провів виплату, належної позивачу, заробітної плати в розмірі 57442,43 грн. (платіжний документ додається). Отже, позовна вимога про стягнення боргу із невиплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є виконаною відповідачем 23.02.2023, що виключає задоволення позову в цій частині; відповідач заявляє клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які заявлені на суму 6000,00 грн. Відповідач з даним розміром судових витрат позивача погодитись не може, оскільки дана справа є справою невеликої складності, через що її розгляд судом призначений за правилами спрощеного позовного провадження. Акт, виконаних адвокатом, робіт не може відображати розрахунку понесених судових витрат - з огляду на висновок Верховного Суду у постанові від 23.11.2020 у справі №638/7748/18. Крім цього в акті, виконаних адвокатом, робіт не зазначено в чому полягає складність справи у світлі заявлених витрат на професійну правничу допомогу на суму 6000,00 грн., скільки часу витрачено адвокатом на цю справу. Як вбачається з п. 3.1. договору про надання правової допомоги, що поданий позивачем, за всі виконані, передбачені п. 1.2. договору, послуги адвокат отримає гонорар у розмірі 6000,00 грн. Відповідач вважає, що вартість, фактично наданих адвокатом, послуг за договором по цій справі має розраховуватись у відсотковому відношенні від загального переліку послуг, визначених п. 1.2. Договору. Позивач у судове засідання не з`явилась, у позовній заяві просила розглянути справу без неї. У судовому засіданні 08.03.2023 представник позивача - адвокат Вірьовкін О.І. підтримав позовні вимоги, водночас підтвердив, що спір між сторонами в частині стягнення боргу по заробітній платі - вже відсутній, оскільки після відкриття провадження у справі відповідач сплатив позивачу борг по заробітній платі. В решті вимог позов просив задовольнити. У судовому засіданні оголошувалась перерва з 08.03.2023 до 13.03.2023. Після перерви представник позивача не з`явився, направив клопотання про завершення розгляду справи без нього, позовні вимоги підтримує. Відповідач повторно представника у судове засідання не направив, не повідомивши причину, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач [PERSON] з 25 травня 2020 року по 30 вересня 2022 року працювала на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво», що підтверджується записами в її трудовій книжці серії [NUMBER] від 08.09.2009 (а.с.11-15). [PERSON] звернулася до генерального директора ТОВ "Енергетично-дорожнє будівництво" з заявою від 28.02.2022, з якої вбачається, що вона просить звільнити її з посади провідного економіста з 30.09.2022 за угодою сторін. Згідно наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» від 30.09.2022 №09-К/46 «Про припинення трудового договору», [PERSON] , провідного економіста відділу підготовки виробництва, звільнено з 30 вересня 2022 року за угодою сторін, на підставі заяви [PERSON] від 28.09.2022, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок з [PERSON] і виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 25 травня 2021 року по 30 вересня 2022 року, 16 (шістнадцять) днів, ( ст. 24 ЗУ «Про відпустки») (а.с. 16). Звертаючись до суду з даним позовом, позивачем надано довідку (а.с. 17) про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням № 12-02 Д від 14.12.2022, з якої вбачається, що за період з 01.01.2022 по 31.03.2022 позивачу нарахована заробітна плата: -за січень 2022 року - 20300,00 грн. нарахована заробітна плата; -за лютий 2022 року - 15225, 40 грн. нарахована заробітна; -за березень 2022 року - 13533,40 грн. нарахована заробітна плата. \~ \~ \~ \~ В цій довідці зазначено, що з 01.04.2022 по 30.09.2022 [PERSON] знаходилась на припиненні трудового договору у зв`язку з воєнним станом, що підтверджується також наказами про призупинення дії трудових договорів. Як вбачається з довідки ТОВ "Енергетично-дорожнє будівництво" від 31.01.2023 № 10-02 Д, виданій [PERSON] , дохід [PERSON] за період з 01.01.2022 по 30.09.2022 склав 71357,05 грн., утримання складає 13914,62 грн., сума до виплати - 57442,43 грн. (а.с. 47). Відповідно до платіжної інструкції № 350 від 23.02.2022 на суму 57442,43 грн., ТОВ "Енергетично-дорожнє будівництво" сплатило [PERSON] 23.02.2023 заробітну плату за січень-вереснь 2022 р., податки нараховано та виплачено. Згідно табелю робочого часу за вересень 2022 року, відпрацювань за цей місяць [PERSON] не було. Суд, оцінивши докази у всіх їх сукупності, приходить до таких висновків. Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення сум, належних їй при звільненні, та середнього заробітку за час затримки в розрахунку. Відповідно до статті 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Зі змісту наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-дорожнє будівництво» від 30.09.2022 №09-К/46 «Про припинення трудового договору» вбачається, що [PERSON] , провідного економіста відділу підготовки виробництва, звільнено з 30 вересня 2022 року за угодою сторін, на підставі заяви [PERSON] від 28.09.2022, п. 1 ст. 36 КЗпП України., а бухгалтерії дано вказівку провести остаточний розрахунок з [PERSON] і виплатити їй грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 25 травня 2021 року по 30 вересня 2022 року, 16 (шістнадцять) днів, (ст. 24 ЗУ «Про відпустки») (а.с. 16). Отже, позивач виправдано мала правомірне очікування на виплату у день звільнення, належних їй до сплати, коштів за працю, які були узгоджені, і про виплату яких відповідач вказав у наказі про припинення трудовогого догвору з позивачем. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач виплатив позивачу, належні їй при звільненні, виплати після відкриття провадження у справі, а саме 23.02.2023, що підтверджується платіжною інструкцією № 350 від 23.02.2022 на суму 57442,43 грн. та не заперечується сторонами. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. З огляду на те, що на день прийняття рішення по справі борг з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, заявлений на суму 54082,48 грн. сплачений відповідачем після відкриття провадження у справі, що підтверджується платіжною інструкцією № 350 від 23.02.2022 на суму 57442,43 грн., та вказується позивачем в особі представника, провадження в справі в частині вимоги про стягнення нарарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку на суму 54082,48 грн. слід закрити, у зв`язку з відсутністю предмета спору. Оскільки, як встановлено вище, відповідач не випалатив позивачу, належні при звільненні виплати у строк, зазначений у ст. 116 КЗпП України, тобто в день звільнення, вказівку про виплату яких сам відповідач дав в наказі про припинення трудового договору з позивачем, тобто в день звільнення 30.09.2022, то позивач обгрунтовано просить стягнути з відповідача середній заробіток. Проте, позивач нарахувала середній заробіток за час затримки в розрахунку, визначивши його за період з 01.04.2022 по 30.12.2022, що становить 143791,05 грн. (15225,00+13533,40 заробітна плата за два останні місці) = 28758,40 грн./39 робочих днів = 737,39 грн. середньоденна заробітна плата х 195 робочих днів за період з 01.04.2022 по 30.12.2022 = 143791,05 грн.). Середня заробітна плата розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Згідно з п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Отже, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку, починаючи з 01.10.2022 (наступний день за днем звільнення). З розрахунку суду середнього заробітку за період з 01.10.2022 по 30.12.2022 (дату, визначену позивачем) - (15225,00+13533,40 заробітна плата за два останні місяці лютий, березень 2022 р.) = 28758,40 грн./39 робочих днів = 737,39 грн. середньоденна заробітна плата х 65 робочих днів за період з 01.10.2022 по 30.12.2022 = 47930,35 грн.), що становить 47930,35 грн. Отже, позовна вимога про стягнення середнього зробітку на суму 143791,05 грн. підлягає задоволенню частково, оскільки внаслідок непроведення розрахунку належних сум при звільненні порушені права позивача на оплату праці, а саме до стягнення з відповідача підлягає 47930,35 грн. середнього заробітку за період з 01.10.2022 по 30.12.2022, а в решті слід відмовити. Отже, позов підлягає задоволенню частково. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Оскільки спір виник внаслідок неправильних дій відповідача, суд вважає доцільним покласти на відповідача судові витрати повністю. Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач була звільнена від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення заробітної плати, від судового збору в розмірі - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 992,40 грн. Оскільки суд прийшов до висновку покладення судових витрат повністю на відповідача, дана сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Позивачем при поданні позову до суду був сплачений судовий збір за звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку, судовий збір в розмірі 1% від заявленої до стягнення суми середнього заробітку - це судовий збір в сумі 1437,91 грн., що підтверджується фіскальним чеком від 30.12.2022 платіж № 1085252637 (а.с. 1). Понесена сума судового збору підлягає стягненю з відповідача на користь позивача, оскільки суд прийшов до висновку покладення судових витрат повністю на відповідача. Крім того, судом встановлено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу в заявленій сумі 6000 грн., що підтверджується: договором від 30.12.2022 № 30/12-1 про надання професійної правничої допомоги, укладеного між адвокатом Вірьовкіним О.І. та [PERSON] (замвоником за договором), згідно з п. 1.2. якого адвокат відповідно до узгоджених сторонами доручень надає замовнику послуги (перелік); п. 2.1. якого, даний договір діє до 01.01.2024 та набирає чиннності з моменту його підписання; п. 3.1. якого, за правовоу допомогу, передбачену в п.п. 1.2. договору, замовник сплачує адворкату винагороду в розмірі 6000,00 грн.; п. 4.1., 4.2. якого, розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначаються в Актах прийому передачі наданих послуг. Замовник сплачує винагороду адвокату у готівкому або у безготівковому вигляді на банківський рахунок адвоката. Сума наданих послуг сплачується замовником протягом трьох робочих днів з дня підписання акту прийому передачі наданих послуг. Оплата послуг також може підтверджуватися написом адвоката про оплату в акті прийому передачі наданих послуг. За домовленістю сторін, оплата правової допомоги може здійснюватися також у вигляді предоплати або авансу (а.с. 34); актом № 01 від 30.12.2022 прийому передачі наданих послуг до договору про надання професійної правничої допомоги № 30/12-1 від 30.12.2022, підписаного сторонами договору про надання професійної правничої допомоги, згідно якого адвокатом надана позивачу послуга - підготовка та подання позовної заяви до Канівського міськрайонного судуд Черкаської обалсті про стягнення грошових коштів, належних працівнику при звільненні та середнього заробітку за час затримкив розрахунку з ТОВ "Енергетично-дорожнє будівництво" вартістю 6000,00 грн. (а.с. 35); - квитанцією до платіжної інструкції Р24А724636982D16592 від 16.01.2023, згідно якої [PERSON] сплатила [PERSON] 6030,15 грн. згідно акта № 01 від 30.12.2022 за договором № 30/12-1 від 30.12.2022 (а.с. 36). Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України). Відповідно, до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вважає розмір судових витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. - доведеним, співмірним, оскільки такий розмір визначений сторонами договору (адвокатом та позивачем) у договорі про надання про професійної правничої допомоги та надання послуги оформлено актом прийому передачі. Відповідачем не доведено, що адвокатом надавались чи надаватимуться інші платні послуги позивачу, які входять у визначену винагороду адвокату, передбачену договором, в розмірі 6000,00 грн. Тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. До стягнення з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000,00 грн. - на підставі ч. 3, ч. 4 ст. 137 та згідно з ч. 9 ст. 141 ЦПК України, згідно якої, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Враховуючи викладене та

Outcome: partial