Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Савчук Інна Василівна, діючи в інтересах [PERSON] , з позовом до Держави Україна в особі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та Управління патрульної поліції у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивований тим, що 26.12.2021 посадовими особами взводу № 2 роти № 4 БУПП у Вінницькій області ДПП щодо [PERSON] неправомірно було складено протокол серії ДПР18 № 009370 про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та винесено постанову за ч. 1 ст. 126 КУпАП (ЕАО 5184323). Протокол серії ДПР18 № 009370 складався з порушеннями, писався різними особами (заповнений різними почерками), без залучення свідків. Поліцейським у рапорті було зазначено, що [PERSON] відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки, хоча це не відповідало дійсності. Ніякого направлення для проходження огляду в медичній установі не надавалось, його було додано до матеріалів лише при направлення документів до суду. У зв`язку із неправомірними діями працівників поліції [PERSON] звернувся до КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» , де о 1 год. 55 хв. пройшов огляд на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння, за результатами якого встановлено, що [PERSON] тверезий, аналіз на мультитест - негативний. Таким чином, позивач поніс додаткові витрати на проведення тесту за самозверненням у розмірі 485, 06 гривень. Позивач був вимушений звернутись до УПП у Вінницькій області із скаргою на неправомірні дії його працівників. Однак, скаргу було залишено без задоволення. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2022 по справі № 127/35866/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000, 00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. Не погодившись із постановою суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, у зв`язку із чим поніс витрати на правову допомогу у розмірі 8 000, 00 гривень. Постановою Вінницького апеляційного суду від 14.02.2022 у справі № 127/35866/21 постанову суду першої інстанції від 18.01.2022 було скасовано, а провадження у справі закрито у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2022 по справі № 127/2564/22 постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАО № 5184323 від 25.12.2021 було скасовано. Через незаконні й упереджені дії посадових осіб УПП у Вінницькій області [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка проявилась у завданні психічного впливу, стражданнях через порушення звичних для позивача життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема: подавати скарги, звертатись до медичного закладу (нести додаткові матеріальні витрати), доводити свою невинуватість у суді тричі у вчиненні інкримінованого правопорушення, пройти через низку порушень своїх прав, був несправедливо притягнутий до адміністративної відповідальності судом першої інстанції. Вищевикладене й стало підставою звернення до суду позивача із вимогою про стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 гривень, інших витрат (витрат на медичний огляд та аналізи) в сумі 485, 06 гривень та витрат на правову допомогу в сумі 16 000, 00 гривень. Ухвалою суду від 28.12.2022 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що ухвалу суду від 28.12.2022 та копію позовної заяви із доданими до неї документами відповідачем отримано 12.01.2023. (а.с. 42) У строк, визначений судом ухвалою суду від 28.12.2022, від представника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на позов із запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Відзив аргументовано тим, що у справі № 127/2564/22 не встановлено будь-яких протиправних дій працівників поліції, а протокол від 26.12.2021 (справа № 127/35866/21) є лише фіксацією події. Постанови суду, якими провадження у справах про притягнення позивача до адміністративної відповідальності закриті за відсутності в його діях складу адміністративних правопорушень, не є доказом на підтвердження неправомірності дій працівників поліції, зокрема, що вони вийшли за межі наданих їм повноважень або діяли у непередбачений законом спосіб. До компетенції УПП у Вінницькій області ДПП не входять повноваження щодо здійснення оперативно-розшукової діяльності, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позивачем не доведено факт заподіяння моральної шкоди. Будь-яких доказів вини відповідача у завданні позивачу матеріальної та моральної шкоди позивачем не надано. (а.с. 43-49) За інформацією з офіційного веб-сайту Укрпошти, вищевказаний відзив було отримано позивачем особисто 17.01.2023. У строк, визначений ухвалою суду від 28.12.2022, позивачем відповідь на відзив надано не було. Будь-які докази по справі, крім тих, що надані разом із заявами по суті справи, чи інші клопотання від учасників справи на адресу суду не надійшли. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 25.12.2021 у м. Вінниці по вул. С. Зулинського поліцейськими УПП у Вінницькій області ДПП НПУ було зупинено транспортний засіб Skoda Fabia, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] і виявлено ознаки вчинення останнім правопорушень за ч. 1 ст. 126 КУпАП і ч. 1 ст. 130 КУпАП. 25.12.2021 інспектором поліції було винесено постанову серії ЕАО № 5184323 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП відносно [PERSON] 26.12.2021 капралом поліції складено протокол серії ДПР18 № 009370 відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.01.2022 по справі № 127/35866/21 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000, 00 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік. (а.с. 19) 14.02.2022 постановою Вінницького апеляційного суду вищевказане судове рішення було скасоване, а провадження у справі закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення. (а.с. 20-25) Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2022 по справі № 127/2564/22, яке набрало законної сили 08.04.2022, постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАО № 5184323 від 25.12.2021 скасовано.(а.с. 26-29) У зв`язку із неправомірними, на думку [PERSON] , діями працівників поліції, він звернувся до КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» з метою спростування його перебування у стані сп`яніння, внаслідок чого поніс витрати в сумі 485, 06 гривень. (а.с. 16) Згідно повідомлення КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» № 1931 від 26.12.2021, за самозверненням [PERSON] , в присутності працівника поліції, 26.12.2021 о 1 год. 55 хв. було проведено медичний огляд [PERSON] на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння; згідно висновку медичного огляду: алкотест 6280 - 0,00 %0, аналіз сечі на мультитест - негативний. (а.с. 15) Позивач вважає, що через незаконні та упереджені дії посадових осіб Управління патрульної поліції у Вінницькій області він перебував три місяці під слідством, незаконним притягненням до адміністративної відповідальності йому завдано моральну шкоду, яка проявилась у завданні психічного впливу, стражданнях через порушення звичних для нього життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема: подавати скарги, звертатись до медичного закладу (нести додаткові матеріальні витрати), доводити свою невинуватість у суді тричі у вчиненні інкримінованого правопорушення, пройти через низку порушень своїх прав, був несправедливо притягнутий до адміністративної відповідальності судом першої інстанції. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані із заявами по суті справи, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі суду від 28.12.2022 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку - пояснення, викладені в позовній заяві та відзиві, а також докази, надані разом із ними. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені сторонами в заявах по суті справи, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи наведене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Стаття 11 ЦК України встановлює, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: ст. 56 Конституції України; ст.ст. 1173-1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. У даній справі підставою для відшкодування шкоди є закриття справ про адміністративні правопорушення, у зв`язку із відсутністю складу адміністративних правопорушень (справа № 127/35866/21 і справа № 127/2564/22). При цьому судом враховано, що виходячи з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2022 по справі № 127/2564/22, яким було скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАО № 5184323 від 25.12.2021, винесену уповноваженою на те посадовою особою органів Національної поліції, і приймаючи до уваги положення ч. 3 ст. 286 КАС, наслідком розгляду цієї справи стало скасування рішення суб`єкта владних повноважень, що в свою чергу, мало наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення. Факт закриття справ про адміністративні правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративних правопорушень не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справ про адміністративні правопорушення через відсутність складу інкримінованих правопорушень, свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Варто наголосити, що постанова Вінницького апеляційного суду від 14.02.2022 у справі № 127/35866/21 і рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2022 у справі № 127/2564/22 мають для суду преюдиційне значення. Даними судовими рішеннями встановлено порушення прав [PERSON] та факт його незаконного притягнення до адміністративної відповідальності як за ч. 1 ст. 130 КУпАП, так і за ч. 1 ст. 126 КУпАП, внаслідок саме неправомірних дій уповноважених осіб УПП у Вінницькій області. Таким чином, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вищевказане є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, яке здійснюється незалежно від вини. Вищевказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі № 142/143/17, від 10 жовтня 2019 року в справі № 569/1799/16-ц, від 09 червня 2021 року в справі № 726/837/20, від 26 січня 2022 року в справі № 953/6561/20, від 16 лютого 2022 року в справі № 522/10241/19. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Суд зауважує також, що у практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. ст. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Тому судом прийнято до уваги усі обставини справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Судом встановлено наявність спричинення посадовими особами УПП у Вінницькій області моральної шкоди позивачу, в тому числі наявний причинний зв`язок між шкодою і протиправними діяннями заподіювачів. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачу моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із притягненням його до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, які він не вчиняв. Внаслідок ініціювання проваджень у справах про адміністративні правопорушення було порушено звичний розклад життя позивача, він змушений був звертатись за допомогою до фахівців у галузі права, переживати страждання доводячи свою невинуватість. Судом враховано характер моральних страждань [PERSON] , глибина його психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань). Водночас судом не встановлено істотності вимушених змін у житті позивача. При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які переніс позивач, враховуючи певні його турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками неправомірних дій посадових осіб УПП у Вінницькій області ДПП НПУ, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення Департаменту патрульної поліції НПУ до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 5 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку службових осіб органу державної влади. У відповідності до положень п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. Судом встановлено, що у зв`язку із протиправністю дій посадових осіб УПП у Вінницькій області ДПП НПУ, не забезпечення у встановленому законом порядку проведення медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, як те встановлено судовим рішенням у справі № 127/35866/21, позивач вимушений був пройти відповідний огляд в порядку самозвернення, в результаті чого поніс вимушені витрати в сумі 485, 06 гривень, що підтверджується повідомленням на запит, наданим КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» від 26.12.2021 за № 1931 і фіскальним чеком. При цьому, доводи представника відповідача про те, що наданий позивачем фіскальний чек «не можливо ідентифікувати» суд вважає безпідставними, виходячи із того, що: по-перше, вказані у чеку послуги (огляд і аналізи), відповідають відображеним у повідомленні КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР» № 1931 від 26.12.2021; по-друге, оскільки оплата у даному закладі здійснюється через касу, а огляд здійснювався уніч з 25.12.2021 на 26.12.2021 (з суботи на неділю), тому суд приймає до уваги пояснення позивача, що оплата послуг була здійснена в робочий день - 28.12.2021 при видачі висновку. Крім того, такі доводи представника відповідача є лише припущенням і не спростовані будь-якими іншими доказами. Водночас, приймаючи до уваги докази наявні в матеріалах справи у їх сукупності, суд вважає, що витрати в сумі 485, 06 гривень були понесені саме [PERSON] і саме у зв`язку із подіями, що стали підставою для звернення до суду із даним позовом. Щодо тверджень представника відповідача про те, що дані витрати були понесені позивачем «з власної ініціативи», то суд зауважує, що самостійне звернення позивача в медичний заклад було вимушеним, адже як встановлено постановою Вінницького апеляційного суду від 14.02.2022 у справі № 127/35866/21, працівниками поліції не було запропоновано [PERSON] пройти огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку в медичному закладі. Дана обставина не підлягає доказуванню у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Як вбачається із відповіді Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП у Вінницькій області від 08.02.2022 № 25/Д-3зі-2022 на запит [PERSON] , 26.12.2022 о 1 год. 55 хв. на номер «102» надійшло повідомлення від заявника, який назвався [PERSON] і просив направити наряд поліції до наркодиспансера, що у [ADDRESS] , для проходження ним освідування на стан алкогольного та наркотичного сп`яніння в присутності поліцейських. Такі дії позивача були наслідком відповідних дій (бездіяльності) працівників поліції. Тому, враховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вищевказані витрати в сумі 485, 06 гривень підлягають відшкодуванню позивачу. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 8 000, 00 гривень, понесених в суді апеляційної інстанції, тобто судових витрат у справі № 127/35866/21, на підтвердження чого позивачем надано договір про надання правової допомоги від 24.01.2022 і додаток № 1 до даного договору (а.с. 30-31), то суд виходить з наступного. Так, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування й судових витрат. Однак, порядок розподілу та відшкодування судових витрат визначається виключно процесуальним законом. Зазначені витрати не є збитками в розумінні положень ст. 22 ЦК України. Процесуальні витрати - це передбачені процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані із здійсненням провадження у справі, понесені учасниками справи. При цьому, питання розподілу таких витрат вирішується індивідуально у кожному провадженні, з урахуванням усіх обставин їх виникнення та судового розгляду, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема, з критеріїв їх реальності, розумності, обґрунтованості та співмірності. Крім того, судом звернуто увагу на те, що до вартості послуг адвоката входило й представництво та захист інтересів [PERSON] в судових засіданнях. Водночас, як вбачається з постанови Вінницького апеляційного суду від 14.02.2022 у справі № 127/35866/21, захисник [PERSON]. в засіданні був відсутній. Питання про відшкодування судових витрат не може вирішуватись іншим судом або шляхом пред`явлення позову в іншій справі. Отже, розглядаючи дану справу і вирішуючи саме цей спір, суд не наділений повноваженнями розподілу судових витрат в іншій судовій справі. Враховуючи вищевказане суд прийшов до висновку, що вимоги в частині стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 8 000, 00 гривень, понесених саме в суді апеляційної інстанції у справі № 127/35866/21, задоволенню не підлягають. З норм чинного законодавства України вбачається, що уповноважений працівник поліції при складанні протоколу у справі про адміністративне правопорушення не діє як самостійний суб`єкт власних повноважень, а діє від імені Національної поліції, яка є центральним органом виконавчої влади. Шкода ж, завдана посадовою або службовою особою органу державної влади, відшкодовується державою (ст. 1174 ЦК України). За положеннями ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. За положеннями ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. При цьому держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Відповідно до Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України № 73 від 06.11.2015 (у редакції наказу Національної поліції України від 01.04.2020 № 272) Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції та складається із структурних підрозділів апарату ДПП і територіальних (відокремлених) підрозділів ДПП. Згідно з Положенням про Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, затвердженого наказом Департаменту патрульної поліції № 5460 від 29.12.2017, Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції є територіальним (відокремленим) підрозділом Департаменту патрульної поліції і не є юридичною особою. Отже, у цій справі відповідачем є саме держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Таким органом у цій справі є Департамент патрульної поліції Національної поліції України, який є юридичною особою публічного права і дії працівників територіального підрозділу якого - Управління патрульної поліції у Вінницькій області, що не має статусу юридичної особи, призвели до порушення прав позивача. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, може бути відповідачем у такій категорії справ. Водночас, залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача. Незалучення Державної казначейської служби України чи її територіального органу не може бути підставою для відмови у позові. На вищевказане звернула увагу Велика Палата Верховного Суду в постановах від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, Верховний Суд в постановах від 22.07.2020 у справі № 295/711/19, від 26.05.2021 у справі № 522/3067/18. Отже, враховуючи вищевикладене, суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що незалучення органу казначейської служби до участі у даній справі є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства у резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (ч. 5 ст. 265 ЦПК України). Висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог не може залежати від настання або ненастання певних обставин (умовне рішення). У разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: 1) порядок і строк виконання рішення; 2) надання відстрочення або розстрочення виконання рішення; 3) забезпечення виконання рішення; 4) повернення судового збору; 5) призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат; 6) дату складення повного судового рішення (ч. 7 ст. 265 ЦПК України). При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена вище норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, Верховним Судом в постанові від 26.01.2022 у справі № 953/6561/20. Таким чином, враховуючи вищевикладене, обставини спричинення шкоди, вимоги розумності і справедливості, а також положення ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] в рахунок компенсації моральної шкоди 5 000, 00 гривень та 485, 06 гривень компенсації витрат на проведення медичного огляду. В задоволенні решти вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивач на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір». Тому, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 992, 40 гривень підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Судом встановлено, що 20.12.2022 між [PERSON] та адвокатом Савчук І.В. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги б/н, на підставі якого було видано ордер. (а.с. 32-35) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України, Савчук І.В. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000103, виданого 30.07.2021. Умовами договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 20.12.2022 визначено, що розмір гонорару та порядок проведення розрахунків клієнта із адвокатом визначається додатковою угодою до цього договору про оплату послуг адвоката (п. 4 договору). У відповідності до умов додаткової угоди № 1 від 22.12.2022 до вищевказаного договору розмір гонорару визначено у фіксованій сумі із зазначенням опису робіт (наданих послуг). На виконання умов договору про надання професійної правничої допомоги б/н від 20.12.2022 позивачем було сплачено адвокату Савчук І.В. 8 000, 00 гривень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 39 від 22.12.2022. (а.с. 36) Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним. Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Матеріали справи не містять клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial