Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Адвокат Раєвська К.І. звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу № Н-249 від 29.04.1998 укладеного між [PERSON] , та [PERSON] дійсним та визнання права власності на житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га житлова площа 18,2 кв.м, що знаходиться по [ADDRESS] . Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що 29.04.1998 за договором купівлі-продажу нерухомості Н2-49, укладеним на товарній біржі «Харківська товарна біржа», [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був зареєстрований товарною біржою на підставі Закону України «Про товарну біржу», однак нотаріально не був посвідчений. Договір купівлі-продажу був зареєстрований у КП «Чугуївське МБТІ». На даний час позивач не має змоги засвідчити договір купівлі-продажу у нотаріальній контори у зв`язку зі смертю покупця, тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій просила позовні вимоги задовольнити. Представник третьої особи Чугуївської міської ради Харківської області надав заяву про розгляд справи без його участі, просив ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи Харківської товарної біржи в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином Відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Більше того, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 29.04.1998 [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 29.04.1998, реєстраційний № Н2-49, зареєстрований Харківською товарною біржою (а.с. 18). Договір купівлі-продажу зареєстрований у КП «Чугуївське МБТІ» 26.05.1998 за р. № 108, про що свідчить штамп на зворотній сторінці договору (а.с. 19). Відповідно до договору купівлі-продажу та на підставі рішення сесії Великобабчанської сільської ради Чугуївського району Харківської області від 19.06.2009 [PERSON] отримала державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, яка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 31). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 16.11.2021, [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в м. Владивосток, рф (а.с. 16). Померла [PERSON] , є матір`ю позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06.08.1971 (а.с. 13). У технічному паспорту на вказаний житловий будинок від 22.04.1998 після оформлення договору купівлі-продажу власник [PERSON] був змінений на [PERSON] (а.с. 23). Отже, як судом встановлено, що 29.04.1998 на Харківській товарній біржі між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другою сторони, укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями. Положенням п. 10 даного Договору передбачено, що подальшого його нотаріального посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991 (в редакції, чинній на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. При укладанні договору купівлі-продажу від 16.04.1998 сторони керувались ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», а тому вважали, що договір купівлі-продажу будинку укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Але цей Закон вступив в протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства - ч. 1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під умовою їх недійсності (ст. 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 16.04.1998, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно з ч. 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України (в редакції 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) і ч. 2 ст. 220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями був підписаний сторонами правочину від імені продавця [PERSON] , діючою за довіреністю [PERSON] і покупцем [PERSON] , зареєстрований на Харківській товарній біржі, реєстраційний № Н2-49, підписаний Президентом Харківської товарної біржи та посвідчений гербовою печаткою. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. За взаємною домовленості сторін (п. 4 Договору) товар продано за 10046,00 гривень, які покупцем було сплачено до реєстрації угоди на Біржі. При цьому продавці будинку засвідчили своїм підписом, що відчужувана ними нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 2 Договору). Відповідно до п. 1.4 цього Договору, правовстановлюючими документами на житловий будинок у продавців було свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане виконавчим комітетом Великобабчанської сільської ради від 25.04.1998, зареєстроване у міському державному бюро технічної інвентаризації м. Чугуєва Харківської області 28.04.1998, реєстраційний номер 108. Отже, вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії ЦК Української РСР 1963 року, ст. 227 якого передбачала нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст.47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України 28.04.1978 № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. Як було зазначено вище, в укладеному договорі купівлі-продажу сторони повністю оговорили усі істотні умови у тексті біржового договору, всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторонами виконані в повному обсязі. Також факт купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На теперішній час нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу неможливе, оскільки покупець помер. Отже, оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, укладений на Харківській товарній біржі, відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що на даний час провести нотаріальне посвідчення правочину неможливо, суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР.

Outcome: approved