Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом про встановлення факт володіння на праві приватної власності [PERSON] , яка померла [INFO] житловим будинком який розташований за адресою: [ADDRESS] та визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовано тим, що позивач 24.09.2005 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . [INFO] в них народилась донька [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер.Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку який розташований за адресою: [ADDRESS] . З метою спадкування неповнолітньою [PERSON] є необхідним встановити факт володіння за [PERSON] житловим будинком який розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 06.10.2021 року позов було залишено без руху, як поданий з порушенням вимог ст. ст. 175-177 ЦПК України (а.с.45-46). Ухвалою суду від 16.11.2021 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.51). Ухвалою суду від 02.02.2022 року було витребувано з нотаріальної контори спадкові справи після померлих [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 24.11.2020 року було відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог (а.с. 45). Ухвалою суду від 14.03.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено судове засідання (а.с.71). Позивачка в судовому засідання не з`явилась, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, наполягала на задоволенні позовних вимог (а.с.141). Представник Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву в якій просить провести розгляд справи за відсутності їх представника (а.с.55). Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надані письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.05.2005 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] зареєстрований Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 44 (а.с.87). [INFO] народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] зареєстроване Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 03 (а.с.14). Відповідно до рішення Біляївського районного суду Одеської області №2-1862/2010р. від 16.09.2010 року було визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними спорудами: двома літніми кухнями, сараєм, вбиральнею, огорожею, розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.34). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] зареєстроване виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис № 16 (а.с.17). Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку, загальною площею: 55,40 кв.м., житловою площею - 23, 60 кв.м та надвірними спорудами: літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», літньої кухні літ. «Г», збиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», огорожа № 1 -4, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 05.03.2014 року рішення Біляївського районного суду Одеської області було скасовано та в позові [PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] було відмовлено та встановлено, що згідно запису в погосподарській книзі Усатівської сільської ради господарем житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] (21) з 1961-1963р.р. був [PERSON] , батько [PERSON] , з яким була зареєстрована і проживала його дружина (мати [PERSON] ) [PERSON] і [PERSON] . Будинок значиться збудованим в 1970 році. В 1973р. помер [PERSON] , в 1981 році [PERSON] . В 1971-1973р.р. ( в період шлюбу з [PERSON] ) за адресою [ADDRESS] було відкрито особовий рахунок на [PERSON] , з яким в 1974-1976р.р. були зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , а з 1977-1979р.р. і [PERSON] , який в 1987р. вибував до Дніпропетровської області. [PERSON] помер у м. Севастополі [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . На момент смерті останнього разом з ним проживала його мати [PERSON] . Відомості про наявність документів, згідно яких було відкрито особовий рахунок на [PERSON] відсутні. Померлий [PERSON] шлюб розірвав з [PERSON] 04 липня 1976р. (а.с.38). Спір щодо наявності спільного сумісного майна подружжя та щодо його поділу між [PERSON] та [PERSON] у судовому порядку не розглядався. А між тим, після смерті [PERSON] та [PERSON] спадкоємцем першої черги за законом була тільки [PERSON] , яка увесь час зареєстрована і фактично проживала та проживає у спірному будинку, укладала договори страхування спірного нерухомого майна. Отже враховуючи наведене спадкоємцем є [PERSON] , яка є рідною матір`ю [PERSON] , який є батьком [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] зареєстроване виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області, актовий запис 47 (а.с.18). Заповіту на день смерті [PERSON] не залишала, а отже єдиним спадкоємцем за законом є [PERSON] , [INFO] , яка є рідною онукою померлої. Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , зареєстроване Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис № 03, де в графі батько вказано - [PERSON] (а.с.14) та в свідоцтві про народження [PERSON] , серії [NUMBER] , зареєстроване Нерубайської сільською радою народних депутатів Біляївського району Одеської області, актовий запис № 14, де в графі мати вказано [PERSON] (а.с.80). Відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця сплакують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Після смерті [PERSON] , позивачка яка діє в інтересах неповнолітньої доньки звернулась до приватного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю.А. з заявою про прийняття спадщини за законом. При оформленні всіх необхідних документів, виявилось, що на даний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до листа від 01 лютого 2021 року № 229/02-14 державного нотаріуса Шевченко Ю.А., [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду з позовом (а.с.19). Згідно з Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0-13 від 16.05.2013р., визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Пленум Верховного суду України №7 від 30.05.2008р. в постанові «Про судову практику у справах про спадкування вказав на можливість судового захисту прав спадкоємців». Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, уставленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Як було встановлено раніше, [PERSON] являється єдиним спадкоємцем після смерті її матері [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] зареєстроване Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області, актовий запис №39 (а.с.39). Згідно з листом ВССУ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування на час відкриття спадщини і період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Встановлено, що норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але - не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникла відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. На час відкриття спадщини, а саме на день смерті [PERSON] [INFO] , був чинний ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно ч. 1 статті 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. [PERSON] була зареєстрована та проживала з батьками [PERSON] , який помер в 1973 році та матірю [PERSON] , яка померла [INFO] до дня їх смерті, що підтверджується довідкою Усатівської сільської ради №514 від 07.05.2012р. (а.с.21-22). Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , де в графі мати вказано - [PERSON] (а.с.37) та свідоцтвом про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] зареєстроване Біляївським районним РАГС Одеської області, актовий запис № 198 (а.с.38). Після смерті матері [PERSON] її донька [PERSON] не відмовлялась від спадщини, проживала у будинку, проводила ремонти, сплачувала комунальні послуги, сплачувала страхові внески, а отже фактично вступила у володіння житловим будинком. Згідно абзацу другого п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів що мають юридичне значення» №5 від 31 березня 1995 року, наведений в статті 315 (273) ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності необхідних умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення, наприклад, факт володіння будівлею на праві приватної власності. Таким чином, на підставі вищевказаних письмових доказів, встановлено, що [PERSON] , яка померла [INFO] фактично володіла житловим будинком, загальною площею: 55,40 кв.м., житловою площею - 23,60 кв.м та надвірними спорудами: літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», літньої кухні літ. «Г», вбиральні літ. «Д», сараю літ. «Е», огорожа № 1-4, який розташований за адресою: [ADDRESS] , а тому є встановленим за нею факт володіння вищевказаним будинком. [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в житловому будинку за адресою [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] , що підтверджується довідкою Усатівської сільської ради №198 від 25.01.2021р. (а.с.24). Від спадщини, після смерті її бабусі [PERSON] не відмовлялась. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» головною ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому в ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення», яке зводиться до сукупності осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.? Відповідно до частин 3,4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків відмови від спадщини у встановленому законодавством України порядку. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном із дозволу органу опіки та піклування (встановлених частинами 2 - 4 ст. 1273 ЦК). Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспарюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як передбачає ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень частини 1 статті 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до частини 3 статті 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.? Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя. Статтею 13 визначено право на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права характеру правопорушення. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved