Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, в обґрунтування зазначивши наступне. Він є сином [PERSON] , померлого [INFO] , після смерті якого відкрилася спадщина. 09.05.2017 року закінчився строк на прийняття спадщини спадкоємцями. Відповідачі у справі [PERSON] , колишня дружина померлого, та онук покійного [PERSON] , які також є спадкоємцями першої черги за законом. Мати [PERSON] , є рідна сестра позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з чим опікуном [PERSON] було призначено [PERSON] . Враховуючи зазначене, вважає, що кожен зі спадкоємців, як і він, мають рівні права на все спадкове майно по 1/3 частині кожному. На момент відкриття спадщини, спадкодавцю, як йому відомо, належало таке майно: земельна ділянка по [ADDRESS] , право власності на яку спадкодавець отримав прийнявши спадщину; житловий будинок по [ADDRESS] , який спадкодавець також отримав, прийнявши спадщину; 1/2 частина квартири, що набута в період спільного проживання подружжя з [PERSON] по [ADDRESS] , і є спільною сумісною власністю подружжя; 1/4 частина квартири, що набута в період спільного проживання подружжя з [PERSON] по [ADDRESS] ; 1/2 частина автомобіля «Ніссан Мікра» 2006 року, зареєстрованого 25.10.2016 року та 1/2 частина автомобіля «Шевроле Авео», д.н.з. [NUMBER] . Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.11.1988 року, квартира по [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вважає, що загальна вартість належної йому частини спадкового майна становить 753\~216 грн. У зв`язку з розбіжностями в поглядах на склад спадкового майна, належності розміру часток кожному зі спадкоємців, досягнути згоди між ними щодо прийняття спадщини не вдалося, тому він вимушений звернутися до суду з цим позовом. При вирішенні питання стягнення судових витрат, просить звільнити від їх оплати відповідача [PERSON] , як представника малолітнього [PERSON] та стягнути частково, а саме 1/2 частину понесених ним судових витрат з іншого відповідача [PERSON] . Просить суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на спадкове майно: - 1/3 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0582 га; - 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83 кв.м; - 1/6 частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,3 кв.м; - 1/12 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,6 кв.м; - 1/6 частину автомобіля «NISSAN MICRA» 2006 року випуску, д.н.з [NUMBER] , зареєстрованого за [PERSON] 25.10.2016 року; - 1/6 частину автомобіля «CHEVROLET», д.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, зареєстрованого за [PERSON] 04.12.2007 року. Представником відповідача [PERSON] направлено до суду відзив, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову, а у разі задоволенні позовних вимог, не включати до спадкової маси, що підлягає розподілу квартиру [ADDRESS] , та автомобіль марки Ніссан Мікра, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування зазначила про те, що позивач вказує, що він вимушений звернутися до суду з цим позовом, оскільки спадкоємці не досягли згоди щодо розміру часток, які мають перейти у спадок кожному зі спадкоємців. До позовної заяви позивач додає копію витягу про реєстрацію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , однак не додає рішення нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину чи таке свідоцтво, якщо воно видавалося, а у відповідності до вимог чинного законодавства, роз`яснень Пленуму ВСУ та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд може вирішити питання прийняття спадщини тільки за умови наявності рішення нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно. Крім того, звертає увагу суду на те, що з аналогічним позовом представник позивача уже звертався до суду, але після відкриття провадження у справі подав заяву про залишення позову без розгляду, та при цьому, звернувшись до суду з цим же позовом повторно, не повідомив суд про раніше прийняте рішення та не додав його копію. Також позивач та його представник при зверненні до суду з цим позовом намагаються ухилитися від сплати судового збору, оскільки подали до цього позову ту саму квитанцію про сплату судового збору, що і подавали у справі, яка була залишена без розгляду. Відповідно до поданої позовної заяви позивач просить визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] , вважаючи цю квартиру спільною сумісною власністю покійного [PERSON] та [PERSON] , яка дійсно була придбана у такий період, але витрачені на її придбання кошти належали особисто [PERSON] . Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був укладений ними у зрілому віці і на той час кожен із подружжя мав свої певні статки. Так, [PERSON] у своїй власності мала квартиру, яку продала та купила вищевказану спірну квартиру, тому ця квартира не може бути спільною сумісною власністю. На цій же підставі і транспортний засіб Ніссан Мікро не може бути віднесений до спільного майна подружжя, оскільки був придбаний особисто [PERSON] за її кошти. Доказом цього вважає той факт, що автомобіль було придбано незадовго до смерті спадкодавця, що є, на її думку, недоцільним, та перед смертю спадкодавець подарував усі належні йому грошові кошти своєму сину позивачу по справі, а тому у нього не могло бути коштів на придбання цього автомобіля. Крім цього, [PERSON] є лише формальним власником автомобіля, оскільки він був придбаний для її дочки, яка і користується цим автомобілем, але через брак часу при оформленні права власності на автомобіль [PERSON] була записана його власником. Також відповідач [PERSON] направила до суду відзив і просила суд відмовити у задоволенні позову, оскільки не погоджується із викладеними у позові обставинами. Зазначає, що квартира [ADDRESS] дійсно була придбана у період перебування у шлюбі з [PERSON] , але за її особисті кошти. У 2003 році вона, не перебуваючи ні в яких стосунках зі спадкодавцем, придбала квартиру по [ADDRESS] . У 2009 році їй знайомий запропонував вкласти гроші у будівництво багатоповерхівки по [ADDRESS] , з можливістю в подальшому придбати одну із квартир у цьому будинку. У зв`язку з цим вона продала належну їй квартиру по [ADDRESS] та за виручені кошти придбала квартиру у новобудові, а тому така квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя та входити до складу спадкового майна. Також категорично не погоджується з включенням до переліку спадкового майна автомобіля Ніссан Мікра, 2006 року випуску, оскільки цей транспортний засіб був придбаний її донькою [PERSON] у її подруги [PERSON] . Цим автомобілем користувалася та продовжує користуватися фактичний власник донька [PERSON] . Через певні обставини, а саме реєстрацію місця проживання дочки у м. Києві, що призвело б до затягування оформлення страхування автомобіля і було прийнято рішення про запис її власником вказаного транспортного засобу при його оформленні. Позивачу про ці обставини було достовірно відомо. Також вказує, що спадкодавець останній час свого життя важко хворів, що потребувало значних матеріальних витрат, а оскільки свої заощадження її покійний чоловік подарував своєму синові, позивачу по справі, подружню згоду на що вона надала, оскільки чоловік її запевнив, що син не буде претендувати на жодне спадкове майно. Заперечує проти твердження позивача, про те, що він нібито звертався до неї для добровільного поділу спадкового майна, оскільки це є обманом з його сторони. Крім того, вказує, що той факт, що позивач не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки вирішення питання визнання права власності на спадкове майно можливе лише за умови відмови нотаріуса у такому рішенні. На все спадкове майно є оригінали правовстановлюючих документів, а тому вона не бачить перешкод для прийняття спадщини у нотаріальному порядку. Також вказує, що представник позивача раніше звертався до суду з цим же позовом, але після відкриття провадження у справі, подав суду заяву про залишення позову без розгляду, про що судом було винесено відповідну ухвалу. Потім представник позивача повторно подає таку ж саму позовну заяву, вказуючи тих самих учасників процесу та з тим самим предметом спору, не додаючи при цьому копію ухвали про залишення позову без розгляду та не повідомляючи про це суд. Крім того, у вказаній справі додано квитанцію про сплату судового збору, дата та номер якої співпадають із квитанцією поданою у справі, провадження у якій було залишено без розгляду. Тобто у вказаному випадку, позивачем фактично не сплачено судовий збір, що є порушенням та підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У зв`язку із зазначеним, просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги та факти, викладені у позові підтримав, та просить суд позов задовольнити. В подальшому в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, позов вважає обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Пояснив, що після смерті батька його довірителя відкрилася спадщина. Спадкоємцями за законом є його довіритель, дружина його батька та онук спадкодавця, чиї інтереси в суді представляє його опікун. Спадкове майно складається із земельної ділянки та житлового будинку, 1/2 та 1/6 частин двох квартир, які є спільною сумісною власністю подружжя та частиною у власності двох транспортних засобів. Спадкова справа після смерті спадкодавця була відкрита, але оформити право власності на спадкове майно у нотаріальному порядку буде неможливим, оскільки відповідач [PERSON] не погоджуються із запропонованим розподілом спадкового майна, вказуючи, що автомобіль Ніссан Мікра та квартира по [ADDRESS] , нібито є особистою власністю дружини померлого, а тому це майно не може входити до складу спадкового майна, тому за наявності вказаного спору, оформлення права на спадкове майно у нотаріальному порядку є неможливим. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомляла. Представник відповідача [PERSON] адвокат Єременко І.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Підтвердила, що дійсно, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є позивач, як син спадкодавця, дружина останнього [PERSON] та онук спадкодавця, так як мати дитини, яка була дочкою спадкодавця, померла. Не дивлячись на те, що за життя між спадкодавцем та її довірителькою було прийнято рішення про дарування позивачу по справі усіх заощаджень Борзяниці В.І., та у зв`язку з цим, позивач не буде претендувати на спадкове майно, позивач все ж таки звернувся до суду з цим позовом. Вважає, що оскільки рішення про відмову від претензій на спадкове майно не було зафіксоване у належному порядку, її доверитель [PERSON] не заперечує проти визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спадкового майна, належного спадкодавцю на момент відкриття спадщини, крім автомобіля Ніссан та квартири по [ADDRESS] , оскільки вказане майно, на їх думку не є спільною сумісною власністю подружжя. Так, відповідач [PERSON] та спадкодавець уклали шлюб у зрілому віці і на той період володіли кожен якимось своїм майном. У власності її довірителя була квартира, придбана у 2003 році, яку вона продала та купила іншу квартиру у новобудові, тобто ця квартира є її особистою власністю і не була придбана за кошти сімейного бюджету, а автомобіль, був придбаний її дочкою, за кошти останньої, і саме вона користується цим автомобілем і є його законною власницею. [PERSON] була формально вказана у правовстановлюючих документах на автомобіль як власник, оскільки при оформленні прав на автомобіль, її дочка була зареєстрована у м. Києві, що призвело б до значної затримки оформлення таких документів, а також, у зв`язку із певними іншими обставинами і було прийнято рішення власником автомобіля вказати саме [PERSON] . При цьому, вказує, що позивачу було достовірно відомо про ці обставини, тому незрозуміло на якій підставі він просить визнати за ним право власності в порядку спадкування на частину такого майна. Крім того, вважає, що позовні вимоги не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не надано підтверджуючого документу про те, що він, як того вимагає чинне законодавство, намагався вирішити питання про прийняття спадщини у нотаріальному порядку але, у зв`язку з відмовою нотаріуса, вимушений був звернутися до суду з цим позовом. За вказаних обставин, просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] , яка є опікуном малолітнього [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, надала на адресу суду заяву, в якій зазначила про те, що позовні вимоги визнає, вважає, що їх задоволення не буде порушувати спадкових прав та інтересів малолітнього [PERSON] , та просить проводити судовий розгляд без її участі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмову заяву, у якій просить суд справу слухати у відсутність представника органу опіки та піклування Дмитрушківської сільської ради, не заперечує проти задоволення позову, оскільки вважає, що таке рішення відповідатиме інтересам неповнолітнього [PERSON] . Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, врахувавши процесуальну позицію сторін та представника по справі, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст.\~80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Уманським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть № 807. Згідно свідоцтва про одруження, виданого 23.03.2005 року, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , одружилися 23.03.2005 року, актовий запис про шлюб № 105. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . Згідно повідомлення Уманської міської державної нотаріальної контори від 25.10.2017 року № 2021/01-16, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцями є: його дружина [PERSON] , син [PERSON] та малолітній онук [PERSON] , мати якого, [PERSON] , померла [INFO] . Спадкова справа № 369/2016 була заведена Уманської міською державною нотаріальною конторою, що підтверджується витягом зі спадкового реєстру сформованого 25.10.2017 року № інформаційної довідки 49607300. Спадкодавцю [PERSON] за життя належало майно: Земельна ділянка по [ADDRESS] , площею 0,0582 га, для обслуговування жилого будинку, набута у приватну власність, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЧР №114289 виданим 03.11.2004 року; Житловий будинок по [ADDRESS] загальною площею 83 м.кв., набутий у приватну власність в порядку спадкування, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Уманського виробничого підрозділу ЧООБТІ за № 3144006 від 23.03.2004 року, підставою виникнення права власності є свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25.02.2004р., видане Уманською міською державною нотаріальною конторою (реєстраційний №2-728); Трикімнатна квартира по [ADDRESS] , що набута на праві спільної сумісної власності в період спільного проживання подружжя з [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно сформованої 17.11.2016 року за № 73262376, зареєстрована на відповідача [PERSON] . Вказана квартира була набута по договору купівлі-продажу 4-1914 від 30.06.2010 року, посвідченому Уманською міською державною нотаріальною конторою; Трикімнатна квартира по [ADDRESS] , що набута на праві приватної спільної сумісної власності в порядку приватизації в період спільного проживання подружжя [PERSON] з [PERSON] , власниками якої є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом на право власності № [NUMBER] від 27.11.1998 року; Автомобіль «NISSAN MICRA» 2006 р. випуску, д.н.з [NUMBER] , що набутий на праві спільної сумісної власності в період спільного проживання подружжя та зареєстрований на [PERSON] 04.12.2007 року, що підтверджується довідкою №31/23/42-301 від 08.04.2017р. Територіального сервісного центру №7142; Автомобіль «CHEVROLET» 2004 року випуску, д.н.з [NUMBER] , що набутий на праві спільної сумісної власності в період спільного проживання подружжя та зареєстрований на [PERSON] 25.10.2016 р., що підтверджується довідкою №31/23/42-301 від 08.04.2017р. Територіального сервісного центру №7142. \~ \~ \~ \~ Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В пункті 26 вказаної постанови заначено, що при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Пунктом 27 вказаної Постанови передбачено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. За загальним правилом, визначеним в Главах 87, 89 ЦК України, здійснення права на спадкування та оформлення спадкоємців в спадкових правах здійснюється через нотаріуса і лише у тих випадках, коли об`єктивно неможливо спадкоємцеві оформитись в спадкових правах через нотаріуса, суд вправі визнати за таким спадкоємцем право власності на майно в порядку спадкування. Так, статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна. Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою. На думку суду, у вказаному випадку у позивача були відсутні достатні та необхідні умови для отримання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі, оскільки інший спадкоємець [PERSON] категорично не погоджуються із складом спадщини, а саме вважає, що одна із квартир та один із транспортних засобів є її особистою власністю, не дивлячись на те, що таке майно було придбано в період шлюбу спадкодавця з відповідачем [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] адвокат Єременко І.В. позовні вимоги не визнала, заперечувала проти того, що частина майна, що залишилося після смерті [PERSON] не може бути віднесена до власності останнього та вважатися спільною сумісною власністю подружжя, так як було придбано за особисті кошти [PERSON] , що, на думку суду, також є підтвердженням наявності спору та неможливості оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому у позивача було достатньо підстав для звернення до суду з метою визнання за ним права власності на спадкове майно. Відповідно до ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, в постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року по справі № 654/4518/18 тощо. Відповідно до положень ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно приписів ч. ч. 1 та 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Вимогами ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи, що [PERSON] за життя не розпорядився належним йому майном, спадкування здійснюється за законом. Згідно положень ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч.1 ст.1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У відповідності до ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Положеннями ч.1 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності з ч. 1\~ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Нормою ч. 1 ст. 1278 ЦК України передбачено, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Згідно приписів ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищевказаних норм чинного законодавства, спадкове майно у виді квартири [ADDRESS] , яка була придбана 30.06.2010 року, а також автомобіль Ніссан Мікра, 2006 року випуску, який було придбано 25.10.2016 року, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки, як встановлено в ході розгляду справи, спадкодавець [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 23.03.2005 року і до дня смерті спадкодавця, а саме до [INFO] , та зазначене майно було придбано у період офіційно зареєстрованих шлюбних стосунків. При цьому, сама відповідач [PERSON] не заперечує проти зазначеного, але вказує, що придбано воно було за її власні кошти, посилаючись на те, що у її особистій власності перебувала інша квартира, яку вона продала, і саме за ці кошти придбала спірну квартиру, але достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що саме кошти від продажу її особистої власності були витрачені на придбання спірної квартири, суду не надає. Також відповідачем [PERSON] не надано доказів підтвердження того, що спірний автомобіль був придбаний саме за кошти її дочки, але через певні обставини, переоформлений був на її ім`я, що не дає суду підстав для відокремлення та виключення зі складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , квартири [ADDRESS] та автомобіля Нісан Мікра, 2006 року випуску і зазначене відповідатиме вимогам ст. 60 Сімейного кодексу України, яка вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Отже за встановлених судом під час розгляду даної справи обставин, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно відповідачем [PERSON] не спростована. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на майно, в тому числі і на належне останньому на праві спільної сумісної власності подружжя, визначено коло спадкоємців, що не заперечується і іншими спадкоємцями, їх частки згідно вищенаведених приписів законодавства відповідають 1/3 частці спадкового майна кожному зі спадкоємців, неможливість оформлення прав на спадкове майно у позасудовому порядку шляхом звернення до нотаріуса в зв`язку із наявним спором між спадкоємцями щодо складових спадкового майна, а тому, на думку суду, є достатньо підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за ним права власності на спадкове майно, а саме: 1/3 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0582 га; 1/3 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 83 кв.м; 1/6 частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,3 кв.м; 1/12 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 63,6 кв.м; 1/6 частину автомобіля «NISSAN MICRA» 2006 року випуску, д.н.з [NUMBER] , зареєстрованого за [PERSON] 25.10.2016 року; 1/6 частину автомобіля «CHEVROLET», д.н.з. [NUMBER] , 2004 року випуску, зареєстрованого за [PERSON] 04.12.2007 року, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з ч.8\~ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, судом встановлено, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7570,23 грн., що підтверджується квитанцією № ПН 1654434 від 03.02.2017 року та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджується квитанцією б/н від 15.05.2017 року. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, вищевказані судові витрати мають бути стягнуті солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] , але позивач у своєму позові просить суд судові витрати у розмірі їх 1/2 частини стягнути лише з відповідача [PERSON] , оскільки [PERSON] є опікуном неповнолітнього онука спадкодавця, тому суд вважає, що з [PERSON] слід стягнути на користь позивача судові витрати у розмірі: 3785,11 грн. судового збору та 1500,00 грн. витрат на правову допомогу. Щодо посилань відповідачів на те, що позивач уже звертався до суду з цим самим позовом та в подальшому просив суд залишити позов без розгляду та при зверненні до суду повторно з цим же позовом скористався раніше сплаченим судовим збором, суд зазначає наступне. Позивач звернувся до суду з цим позовом у травні 2017 року і під час її розгляду іншим складом суду в судовому засіданні уже вирішувалося це питання, та не було встановлено перешкод для подальшого її розгляду, а тому суд не вбачає підстав для повторного вирішення вказаного питання та можливого впливу на вирішення спору по суті.

Outcome: approved