Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вище вказаним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову представник позивача -адвокат Дегтяр І.А. зазначив, що 07 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований в міському відділі реєстрації актів громадянського акту м. Харкова, актовий запис №532. З 28.10.2004 року відповідач , який є громадянином Китаю, був зареєстрований за місцем проживання позивача, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджуються посвідкою на постійне проживання відповідача від 17.12.2007 року.Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На початку 2017 року відповідач повідомив про повернення до Китаю, при цьому ним не було подано заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.03.2017 року за № 194 було прийнято рішення про визнання позивача наймачем двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] зі складом сім`ї 5 осіб: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син), [PERSON] (син) та [PERSON] (батько). Відповідач з 2017 року і по теперішній час у зазначеній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, вивіз свої речі та проживає в іншій країні. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі впливає на розмір оплати комунальних послуг, що відповідно підвищує її вартість. Відповідач не проживає у квартирі понад шести місяців без поважних причин, та має бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на підставі ст. ст. 71,72 ЖК України. Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, справу слухати у відстутність позивача та представника позивача , не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Зі згоди представника позивача, суд розглянув справу в порядку заочного провадження, на підставі наявних доказів, відповідно до вимог ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 07 червня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований в міському відділі реєстрації актів громадянського акту м. Харкова, актовий запис №532. З 28.10.2004 року відповідач , який є громадянином Китаю, був зареєстрований за місцем проживання позивача, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджуються посвідкою на постійне проживання відповідача від 17.12.2007 року. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02.12.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.03.2017 року за № 194 було прийнято рішення про визнання позивача наймачем двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] зі складом сім`ї 5 осіб: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син), [PERSON] (син) та [PERSON] (батько). Відповідач з 2017 року і по теперішній час у зазначеній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться, вивіз свої речі та проживає в іншій країні. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі впливає на розмір оплати комунальних послуг, що відповідно підвищує її вартість. Відповідач не проживає у квартирі понад шести місяців без поважних причин. Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Стаття 71\~ЖК Української\~РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Матеріали справи свідчать про те, що Виконавчим комітетом Харківської міської ради 22.03.2017 року за № 194 було прийнято рішення про визнання позивача [PERSON] наймачем двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] зі складом сім`ї 5 осіб: [PERSON] (позивач), [PERSON] (відповідач), [PERSON] (син), [PERSON] (син) та [PERSON] (батько). Поштова кореспонденція, направлена судом на адресу реєстрації відповідача, повернута без вручення за відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про те, що відповідач [PERSON] цікавиться спірним житлом відсутні. Також, не встановлено, що спірну квартиру відповідач залишив вимушено, що йому чинилися перешкоди в користуванні зазначеною квартирою, що протягом строку не проживання на зазначеній житловій площі ним вживалися будь-які заходи щодо реалізації свого права на користування спірною квартирою, зокрема, фактів його звернення до правоохоронних органів щодо захисту своїх прав чи інтересів або з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням (вселення) до суду. За змістом статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення по справі. Частиною 1 статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 2 статті 78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження житлового приміщення за відповідачем, судом також не встановлено. Таким чином, суд вважає, що відсутність даних про перешкоджання відповідачу у праві користування квартирою є належною правовою підставою для задоволення позову та приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved