Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

У серпні 2022 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2015 року. Мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя з відповідачем не склалось, у зв`язку з чим вони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства. Позивач вважає, що подальше спільне життя з відповідачем неможливе. Тому просить розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем. За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу був укладений з відповідачем, на нього також було зареєстровано право власності на спірну квартиру. На теперішній час позивач проживає окремо від відповідача. Питання про добровільний поділ квартири між ними не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна. Тому позивач просить визнати квартиру спільною сумісною власністю та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за вищезазначеною адресою. Ухвалою судді від 05 вересня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Відповідач, не погоджуючись із позовом, подав відзив на позовну заяву у якому просив у позові відмовити частково. Вказав, що проти розірвання шлюбу не заперечує. Він з позивачкою досяг згоди в усній формі стосовно перебування їх спільного малолітнього сина разом з матір`ю, а також можливості виїзду сина за кордон разом із матір`ю за умови того що [PERSON] не вимагатиме прав на квартиру. Також відповідач зазначив, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти. Вважає, що позивачем не доведено, що спірна квартира придбана за гроші позивача, не доведено право позивача на 1/2 частину квартири. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що з 16 січня 2015 сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому виконавчим комітетом Меліоративнівської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис №01 (а.с.8). Сторони мають спільну малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (а.с.8). На підставі договору купівлі-продажу від 06 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Рублевським В.К. , [PERSON] , як покупець, придбав квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.9,14,15) Вирішуючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з наступного. Сторони спільне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні відносини припинили. Вказана обставина визнана сторонами та у відповідності до ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до вимог 112 Сімейного Кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, вважає що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам подружжя. Крім того, суд приймає до уваги, що відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та вищезазначені положення Закону, суд прийшов до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та задоволення позову в цій частині. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». Клопотання про зміну прізвища на дошлюбне позивач не заявляла, а тому прізвище позивача слід залишити без змін. При вирішенні позову в частині поділу майна, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Суд відхиляє доводи про домовленість сторін щодо залишення спірної квартири у власності відповідача, оскільки будь-які угоди, що стосуються нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. У даному випадку сторони у встановленій законом формі такої угоди не уклали. Стосовно тверджень відповідача про те, що спірну квартиру придбано за його особисті кошті, суд зазначає таке. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодного доказу на підтвердження факту придбання спірного майна відповідачем за його особисті кошти суду не надано, тому суд не приймає такі доводи відповідача. Враховуючи, що квартира, яка є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири та за відповідачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши квартиру у їх спільній частковій власності. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2309,93 грн., які позивач поніс при зверненні до суду з позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved