Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій також зареєстрований відповідач. Зазначає, що [PERSON] ні дня не проживав та не проживає у вказаній квартирі, нею не цікавиться, його речей у квартирі немає. Не проживаючи за даною адресою, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає. Позивач вважає, що будучи зареєстрованим у квартирі, відповідач за вказаною адресою не проживає більше 10 років, реєстрація відповідача в квартирі створює йому перешкоди в користуванні житловою площею, оскільки він сплачує комунальні послуги, з урахуванням реєстрації відповідача, та будучи особою з інвалідністю, не може скористатися відповідною субсидією. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2021 року вказану позовну заву було залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали, 20 вересня 2021 року позивачем надано до суду засвідчені у встановленому чинним законодавством порядку копії всіх документів, що додаються до позовної заяви, та які необхідні для відправки відповідачеві, а також позовну заяву в новій редакції, визначивши коло учасників справи. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження за вищевказаним позовом та призначено підготовче судове засідання. 24 листопада 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження. Позивач в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі з підстав зазначених у ньому та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про поважність причин неявки суду невідомо. Крім того, у встановлений судом строк, не скористалася своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. Треті особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили. Письмові пояснення до суду не надали. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін та третіх осіб. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Судом установлено, що позивачу та його матері [PERSON] на праві власності, в рівних частках, належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 03 липня 2001 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Забігайло Л. П. та зареєстрованим в реєстрі за № 3-4533. Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформації з Реєстру територіальної громади міста Києва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано ще 3 особи, окрім позивача: [PERSON] , [INFO] , мати позивача (зареєстрована з 31 січня 2002 року), [PERSON] , [INFO] , чоловік матері позивача (зареєстрований з 18 жовтня 2005 року), що підтверджується свідоцтвом про одруження від 21 січня 2005 року, та відповідач - [PERSON] , [INFO] (зареєстрований з 23 вересня 2008 року). Згідно з Актами про непроживання в квартирі за адресою: [ADDRESS] від 08 липня 2018 року, 10 вересня 2020 року, 15 вересня 2020 року та 18 листопада 2022 року відповідач не проживає за місцем реєстрації, жодного дня в зазначеній квартирі не проживав та його особистих речей в квартирі не виявлено. Відповідно до довідки № 904-66, виданої 18 листопада 2022 року начальником ЖЕД № 904 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» [PERSON], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає за місцем своєї реєстрації. Крім того, в судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON] , який зазначив, що знає позивача близько 4 років, бував у нього вдома, проте відповідача ніколи не бачив. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння (пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». З огляду на викладене, підставою для задоволення позову про усунення перешкод в користуванні власністю є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права власності на майно та наявність перешкод у можливості користування ним своєю власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною четвертою статті 156 ЖК України визначено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, судом установлено, що спірна квартира належить на праві власності, в рівних частках, позивачу та його матері - [PERSON] , а відповідач не проживає в квартирі більше десяти років. Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірною квартирою суду не надано. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивач є власником вищевказаної квартири, відповідач в квартирі не проживає, не надавши відзиву до суду, приведені позивачем обставини не спростував, та реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, в повній мірі розпоряджатися своїм майном, користуватися квартирою, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір у розмірі 908 грн, підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved