Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , Берегівської міської ради Закарпатської області про визнання незаконним та скасування рішення Берегівської міської ради Закарпатської області №275 від 05 липня 2016 року; скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №16840706 від 07 жовтня 2016 року на право власності [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 2110200000:01:005:0085 площею 0, 0285 га з цільовим призначенням "для індивідуального садівництва", що розташована за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1051588421000); скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2016 року №16840706; скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки. Позовна заява мотивована тим, що позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а отже є співвласником вказаного багатоквартирного будинку. Разом з цим, рішенням Берегівської міської ради Закарпатської області від 05 липня 2016 року №275 передано відповідачці [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2110200000:01:005:0085, площею 0,0285 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На думку позивачки вказане рішення є незаконним, оскільки вищевказана земельна ділянка по факту знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка по суті є прибудинковою територією багатоквартирного будинку, що знаходиться за вказаною адресою. У такому разі, земельна ділянка належить співвласникам багатоквартирного будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки або її частини. Разом з цим, відповідачка [PERSON] не набувала права власності на багатоквартирний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , чи на якусь із квартир у ньому, а набула право власності на будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи наведене, Берегівська міська рада Закарпатської області не мала права передавати [PERSON] у власність спірну земельну ділянку, яка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку та приймати оспорюване рішення. Крім того, позивачка зазначила, що ТОВ «Центр проектів» всупереч норм законодавства не повідомляло позивачку та інших співвласників багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж спірної земельної ділянки в натурі та провело відповідні роботи без їх участі, позбавивши останніх можливості заявити претензії щодо встановлення меж спірної земельної ділянки, що призвело до незаконної передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] .. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Пуканич Е.В. в судове засідання не з`явились. При цьому, позивачка подала заяву, в якій просила провести розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Рутковський С.В., представник Берегівської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Відзив на позовну заяву не подали. В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; відповідачі не з`явилися в судове засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідачі не подали відзив; позивач не заперечив проти такого вирішення справи. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.10.2021 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено справу до підготовчого засідання. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 17.11.2021 року задоволено заявлений головуючим суддею Фейір О.О. самовідвід. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2021 року головуючим у справі визначено суддю Михайлишин В.М.. Підготовчі судові засідання призначались на 26.01.2022 року, 15.03.2022 року, 26.04.2022 року, 01.06.2022 року, 05.07.2022 року, 07.09.2022 року, 17.10.2022 року, 25.11.2022 року, 11.01.2023 року. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.01.2023 року підготовче засідання у вказаній справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України\~кожен, має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що рішенням Берегівської міської ради Закарпатської області від 05 липня 2016 року №275 передано відповідачці [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку за кадастровим номером 2110200000:01:005:0085, площею 0,0285 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31810324 від 11.10.2016 року 12:35:13 державним реєстратором Пир`євою Вікторією Михайлівною 07\~жовтня 2016\~року за\~№16840706 внесено запис про право власності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Судом, також, встановлено, що згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.06.2021 року встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до змісту ст.\~89\~ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. У спільній сумісній власності може перебувати земельна ділянка співвласників жилого будинку та співвласників багатоквартирного будинку, які мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частини. Частина 3 статті 89\~Земельного кодексу\~України визначає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або за законом. Згідно із ч. 4, ч. 5 ст. 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно із ст.\~42\~ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації. Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки та норм ст.\~42\~ЗК України вбачається, що земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. У зв`язку з наведеним, право на користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, виникає у співвласника багатоквартирного жилого будинку із набуттям права власності на квартиру та/або нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і підлягає захисту в силу змісту ст. 42 ЗК України. На підставі положень ст. 152 ЗК України, землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 28 травня 2020 року у справі № 608/1732/17-ц. Підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність встановлюються нормами ЗК України. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗК України, завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Статтями 116, 118 ЗК України, визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Відповідно до ч. 6 та ч. 7 ст.\~118\~ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності, зокрема, для особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, визначеної ст. 121 цього Кодексу, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Так, на підставі рішення Берегівської міської ради Закарпатської області №2498 від 28.08.2015 року ТзОВ «ЦЕНТР ПРОЕКТІВ» за заявою відповідачки [PERSON] було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення індивідуального садівництва за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~50\~Закону України «Про землеустрій», проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки), кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки). За змістом ст. 198 ЗК України, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами необхідне при кадастровій зйомці як комплексу робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Згідно з положеннями ст.\~55\~Закону України «Про землеустрій», установлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Механізм встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі -\~Інструкція № 376). Згідно з п. 3.12 Інструкції №\~376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез`явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті приймання-передачі межових знаків на зберігання. Аналіз зазначених норм свідчить, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому, ст.\~198\~ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) та № 514/1571/14-ц (провадження № 14-552цс18). Враховуючи наявні в матеріалах справи докази, які визнані судом належними та допустимими, позивачкою доведено, що відповідачка [PERSON] не набувала права власності на багатоквартирний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , або на якусь із квартир у ньому. Вказане підтверджує факт того, що остання не є співвласником багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, висновком експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 4224/4225 від 30.04.2021 року з ілюстративними таблицями до нього встановлено, що Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки власність [PERSON] для ведення індивідуального садівництва за адресою: [ADDRESS] , не відповідає вимогам щодо її складу, змісту правил оформлення, так як на кадастровому плані не відображено контуру об`єкту нерухомості. Крім цього, фактичний порядок користування земельною ділянкою у [ADDRESS] , не відповідає правовстановлюючим документам на дану земельні ділянку та вимогам нормативно-правових актів з питань землеустрою та землекористування, у зв`язку з тим, що на досліджуваній земельній ділянці розташований об`єкт нерухомості, про який немає жодних відомостей у технічній документації. Разом з цим, в порушення вищезазначених норм закону ТзОВ «ЦЕНТР ПРОЕКТІВ» не повідомляло позивачку [PERSON] та інших співвласників багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж спірної земельної ділянки натурі та провело відповідні роботи без їх участі про, що свідчить відсутність підписів останніх (чи відомостей щодо відмови від підпису) у Проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Вказана бездіяльність призвела до порушення прав співвласників заявляти претензії щодо встановлення меж спірної земельної ділянки. Позаяк, на вказаній земельній ділянці вже знаходилася нежитлова будівля вбиральні, яка відноситься до багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Так,\~ст.\~89\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Отже, відповідно до вищевказаних норм законодавства, суд приходить до висновку, що відповідач Берегівська міська рада Закарпатської області порушила вимоги законодавства України та передала у власність земельну ділянку відповідачці [PERSON] , яка є прибудинковою територією багатоквартирного будинку. Тому, рішення Берегівської міської ради Закарпатської області №275 від 05 липня 2016 року слід визнати незаконним та скасувати його. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень\~це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому, дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~пунктом 1\~частини сьомої\~статті 37\~цього Закону,\~на підставі\~рішення Міністерства\~юстиції України,\~а також\~у разі\~визнання на\~підставі судового\~рішення недійсними\~чи скасування\~на підставі\~судового рішення\~документів,\~на підставі\~яких проведено\~державну реєстрацію\~прав,\~скасування на\~підставі судового\~рішення державної\~реєстрації прав,\~що мало\~наслідком державну\~реєстрацію зміни,\~припинення речових\~прав,\~обтяжень речових\~прав,\~відповідні права\~чи обтяження\~повертаються у\~стан,\~що існував\~до відповідної\~державної реєстрації,\~шляхом державної\~реєстрації змін\~чи набуття\~таких речових\~прав,\~обтяжень речових\~прав.\~При цьому,\~дата і\~час державної\~реєстрації набуття\~речових прав,\~обтяжень речових\~прав,\~що були\~припинені у\~зв`язку з\~проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, враховуючи, що судом визнано рішення Берегівської міської ради Закарпатської області незаконним, тому запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 07 жовтня 2016 року №16840706 та державна реєстрація земельної ділянки за кадастровим номером 2110200000:01:005:0085, площею 0,0285 га з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягає скасуванню. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з підстав їх обґрунтованості та доведеності. Крім того, позивачкою в позовній заяві було поставлено питання щодо стягнення судових витрат, понесених нею. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно висновку постанови Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з\~цим,\~Велика Палата\~Верховного Суду\~у своїй\~постанові від\~16\~листопада 2022\~року у\~справі № 922/1964/21, зробила висновок, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою\~статті 30 Закону N 5076-VI\~як "форма винагороди адвоката", але в розумінні\~ЦК України\~становить ціну такого договору. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~статті 30 Закону N 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі N 904/4507/18. Велика Палата\~Верховного Суду\~виснує,\~що подання\~детального опису\~робіт (наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Так, до матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правової допомоги № 42Ц/21 від 14.08.2021 року та розмір гонорару представника з надання правової допомоги, що становить 6000,00 гривень. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення стягнення витрат із відповідачів на користь позивача витрат, пов`язаних із отриманням правової допомоги в розмірі 6000,00 гривень.

Outcome: approved