Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з даним позовом до суду в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житлом за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що їй належить на праві приватної власності будинок в [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на житловий будинок. Станом на сьогодні у домоволодінні по [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , 1951 року народження та відповідач [PERSON] , 1973 року народження. Вказує, що з відповідачем ніколи не проживала. Дозволу на реєстрацію відповідача у даному домоволодінні не надавала та не знає, яким чином відповідач зареєстрований у її будинку. Зазначає, що [PERSON] у будинку по [ADDRESS] ніколи не проживав і не проживає, не вів спільного господарства, відповідач не брав та не бере участі в інших витратах пов`язаних з ремонтом та доглядом будинку та прибудинкової території. Як відомо позивачу, така особа проживає на цій же вулиці, проте у будинку [ADDRESS] . Позивачка зверталася до відповідача з проханням знятися з реєстрації, але останній повідомив, що немає паспорта і часу, щоб займатися такими справами. Крім того, позивач як власник спірного житла не може в повній мірі здійснювати своє право власності (зокрема не може оформляти субсидії на комунальні послуги і т.п.) а також розпоряджатися належним їй майном, так як у будинку залишається зареєстрованим відповідач. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд їх задоволити. Проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Крім того, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надходило, візиву не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи пояснення позивача, свідків, суд доходить наступних висновків. Встановлено, що позивачу на праві особистої власності належить житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності виданого виконкомом Коломийської районної ради (а.с.6). В належному позивачу житловому будинку, крім неї, зареєстрований відповідач [PERSON] , 1973 року народження, що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 417 від 26 вересня 2022 року, виданої Ліснослобідським старостинським округом Коршівської сільської ради (а.с.7). Із акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного комісією, в складі сільського голови Коршівської сільської ради Савчука Я.Б., фахівця соціально роботи [PERSON] , головного спеціаліста відділу соціального захисту населення Андрієшин І.Я., депутата сільської ради Сікори І.М. від 30 вересня 2022 року року вбачається, що відповідач\~ [PERSON] \~\~зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично не проживає за місцем реєстрації. Даний акт долучений до матеріалів справи (а.с. 8). Відповідно до адресної картки особи [ADDRESS] , де зазначено що по даній адресі зареєстровані [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Додатково вбачаються, що відповідач змінював прізвище та ім`я з [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.9) В судовому засіданні допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] у спірному житловому будинку не проживає та ніколи не проживав, що відповідач не є членом її сім`ї, а є односельчанином. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із частиною 1статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника жилого будинку, квартири, визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦПК України). Як зазначено в пунктах 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Також, задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі наведених норм права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачки про позбавлення права користування житлом в будинку [ADDRESS] відповідачем, який не є членом сім ї позивачки, не пов`язаний спільним побутом з останньою, не несе тягар утримання житла, що порушує право позивачки як власника нерухомого майна на реалізацію нею права користування та розпорядження належним на праві власності майном, тобто відповідач набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивачки, спільним побутом із нею не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. З огляду на встановлені судом обставини, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог, що підтверджені письмовими доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, поясненнями свідків, з урахуванням балансу інтересів обох сторін, зокрема того, що позивачка пенсіонерка, не може оформити субсидії на комунальні послуги, а також розпоряджатися належним їй спірним майном, а відповідач не є членом сім ї позивачки, то суд доходить висновку, що заявлений позов є обґрунтованим та підставним, та таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, позивач [PERSON] \~будучи інвалідом\~ІІ групи\~з дитинства\~(довідка\~до акта\~огляду МСЕК\~АВ №\~0108795)відповідно до закону звільнена від сплати судового збору, а тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід покласти на відповідача. \~ На підставі наведеного та ст. 406 ЦК України,

Outcome: approved