Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому, просила стягнути з [PERSON] на її користь суму основного боргу, яка складає 40 000,00 дол. США (в грн еквіваленті 1089932,00 грн), 3 % річних у розмірі 97 466,80 грн., посилаючись на невиконання відповідачем договірних зобов`язань щодо повернення грошових коштів за договором позики, оформленим у вигляді розписки, та стягнути судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.10.2018 сторонами укладався договір позики у формі розписки, за яким позивач позичив відповідачу 40 000, 00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 27.12.2018. У встановлений договорами строк позику не повернуто, внаслідок чого утворилась заборгованість. Крім того, до стягнення підлягають три проценти річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.01.2022 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2022 закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача в судовому засіданні надала пояснення відповідно до вимог позову, також надала письмові пояснення. 09.03.2023 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. У судовому засіданні відповідач вимоги заперечував частково, зазначив, що частину коштів він передав на виконання зобов`язання, проте, докази цьому у нього відсутні. Відзив на позовну заяву до суду не подав. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 24.10.2018 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем власноруч складено розписку, за умовами якої відповідачем 24.10.2018 позичено у позивача 40 000, 00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 27.12.2018. Як зазначає позивачка, відповідач уникає сплати боргу, жодної отриманої суми позики до зазначених у розписках граничних датах не повернув, чим не виконав взяті на себе зобов`язання. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути позичені грошові кошти, однак останнім борги за договорами позики не повернуто. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18.10.2017 у справі № 6-1662цс17 та Верховним Судом у постанові від 12.12.2018 у справі № 363/2608/16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1-2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами позики, внаслідок порушення позичальником умов таких договорів за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Сума 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики від 27 лютого 2019 року за період з 27 грудня 2018 року по 20 грудня 2021 року складає 97 466,80 грн. Відповідач при розгляді даного позову стверджував, що частину грошових коштів він повернув, шляхом передачі доньці позивачки, проте, на підтвердження свої доводів відповідачем не наведено жодних обставин та не надано жодних доказів на підтвердження цього факту. Крім того, положеннями ст. 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Судом було оглянуто в засіданні оригінал розписки від 24.10.2018 та встановлено, що на час пред`явлення позову та розгляду справи оригінал розписки знаходиться у позивача. Поясненнями сторони та показаннями свідків не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Тому посилання відповідача на порушення судом його права на захист від пред`явлених до нього безпідставних позовних вимог у зв`язку з відмовою суду у клопотанні про допит свідків є необґрунтованими. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та № 373/2054/16-ц. Враховуючи, що відповідачем взяті на себе договірні зобов`язання виконанні не були, у зв`язку з порушенням щодо повернення боргу в установлений сторонами строк, внаслідок чого у позивача виникає право вимоги на стягнення на користь суми основного боргу, яка складає 40 000,00 дол., 3 % річних у розмірі 97 466,80 грн. За правилами ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору у розмірі 11 350,00 грн.

Outcome: partial