Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . 19.02.2003 року за проханням свого сина [PERSON] , він зареєстрував його дружину [PERSON] , на постійне місце реєстрації в своєму житловому будинку [ADDRESS] . В серпні 2013 року відповідач посварилася з його сином та виїхала з місця проживання до м.Дніпро, а 26.10.2015 року шлюбні відносини між ними було розірвано на підставі рішення суду. З серпня 2013 року і по теперішній час відповідачка в будинку за данною адресою не проживає та не з`являється, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в будинку відповідачка не має. Оскільки відповідачка за вищевказаною адресою не проживає, виникають проблеми зі сплати надмірних комунальних послуг, які не надаються але нараховуються за них, чим об`єктивно порушують його права, а також реєстрація відповідача в його житловому будинку перешкоджає позивачу у праві розпорядження та користування ним. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Ліненко О.А. в судове засідання не з`явились, про місце та час слухання справи повідомлені належним чином, наддали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, відповідно до якої позовні вимоги підтримали в повному обсязі і просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, місце та час судового засідання, своїм правом на подання відзиву не скористалася. (а.с.61-62). Третя особа - виконавчий комітет Саксаганської сільської ради Кам`янського району Дніпропетровської області в судове засідання свого представника не направили, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від них на адресу суду надійшов лист, відповідно до якого просять справу розглядати без участі їхнього представника, дане питання просять вирішити на розсуд суду. При цьому, зазначають, що разом з позивачем за данною адресою зареєстровано неповнолітнього сина відповідача [PERSON] , [INFO] . Відповідно до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.6), що підтверджується також і реєстраційним посвідченням від 04.12.2022 року (а.с.7) та копією технічного паспорта станом на 04.12.2002 року. (а.с.8-10) Згідно копії довідки про осіб місце проживання яких зареєстровано або було зареєстровано за період з 01.01.2022 року по 27.12.2022 року за адресою: [ADDRESS] , виданої Саксаганською сільською радою Саївським старостинським округом до складу сім`ї та проживання входять: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.11) Згідно копії рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 26.10.2015 року шлюб мід [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 06.11.2015 року. Згідно пояснень [PERSON] , остання вказала, що з 2014 року вона проживає в цивільному шлюбі з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , вона не знає і ніколи її за вказаною адресою не бачила, в даний будинок жодного разу вона не приїжджала. (а.с.13,14) Згідно пояснень [PERSON] , останній вказав, що він проживає по сусідству з батьком [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] була зареєстрована і проживала в будинку батька до 2013 року разом з його братом [PERSON] .. З 2013 року остання жодного разу в будинку батька не з`являлася та де вона проживає йому не відомо. (а.с.15,16) Таким чином, судом встановлено, що між позивачами та відповідачем виникли правовідносини, що регулюються главою 28, 32 Цивільного кодексу України «Право власності на житло» та «Право користування чужим майном». Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. Згідно з ч.1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. 41 Конституцією та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р., у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р., у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник житлового будинку, квартири, згідно зі ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна, згідно зі ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За приписами ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідач [PERSON] була до 2015 року дружиною сина позивача, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу та довідкою про склад сім`ї та проживання. Так, пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є належним способом захисту цивільних прав, що в подальшому є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином за наявності рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, особа підлягає зняттю з реєстрації місця проживання на підставі Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Отже суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідача такою, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вона відсутня понад один рік в його домоволодінні. Втрата права користування житловим приміщенням є підставою відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, оскільки зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР). Зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Судом встановлено, що право користування житловим будинком виникло у відповідачки [PERSON] з 2003 року як у члена сім`ї її чоловіка [PERSON] , який проживав у будинку позивача. Право власності на вищевказаний будинок з 2006 року повністю належить позивачу. Як роз`яснив Верховний Суд у постанові від 15.08.2018 по справі № 595/1271/16-ц, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Враховуючи, що позивач є єдиним власником будинку за адресою [ADDRESS] , у якому зареєструвала своє місце проживання відповідач, що відповідач у вказаному будинку з 2013 року фактично не проживає вже протягом тривалого часу (більше ніж 1 рік), про що свідки надали письмові показання суду, оскільки відповідачка не є родичем чи близькою особою позивача, не пов`язана з ним спільним побутом, беручи до уваги, що знятті відповідача з реєстраційного обліку в позасудовому порядку не можливо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачка з 2013 року не проживає у вищевказаному будинку позивача, чим створює перешкоди у володінні та користуванні будинком, суд приходить до висновку, що позов заявлено обґрунтовано та він підлягає задоволенню. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved