Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

22 лютого 2022 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій просять суд: визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 14/25 частин земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 2310100000:03:019:0016, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.12.2003 р. між [PERSON] , та її матір`ю [PERSON] було укладено договір дарування, за яким [PERSON] подарувала, а позивач прийняла у дар 14/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 558 кв. м. відповідно до законодавства України, яке діяло станом на 01.12.2003 р., 01.12.2003 р. у мене виникло право спільної часткової власності на 14/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] мені стало відомо, що [PERSON] у 2001 році приватизувала земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 2310100000:03:019:0016, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка ), та отримала відповідний державний акт ІІ-ЗП № 043908 від 28.12.2001 р. про право власності на вказану земельну ділянку. В силу ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України (у редакції від 15.10.2003 р., яка діяла станом на 01.12.2003 р.): При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди та при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24 лютого 2022 року було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 18 травня 2022 року відкрито провадження по справі, вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Одночасно вирішено питання про витребування доказів. 26 вересня 2022 року з ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області надійшли витребуванні докази. 28 вересня 2022 року з Шостої запорізької державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи після [PERSON] . Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2022 року було закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Відзиву на позовну заяву відповідачем не надано. У судове засідання позивач не з`явилась, але від представника позивача надійшла до суду заява про проведення розгляду справи без їх участі, доводи наведені в обґрунтування позовних вимог підтримує, просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомила. На адресу місця реєстрації відповідача судом було направлено судову повістку разом з копіями відповідних документів, які були повернуті працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресату за вказаною адресою. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч.3 ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст.128,131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Прийнявши до уваги заяву позивача, суд ухвалою від 06 березня 2023 року постановив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, взявши до уваги заяву позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 01.12.2003 р., укладеним між дарувальником [PERSON] та обдаровуваною [PERSON] , посвідченим державним нотаріусом Шостої запорізької державної нотаріальної контори Лейко С.А., зареєстрованим в реєстрі за № 3-3272, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 14/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 558 кв. м.. Зазначене підтверджується також витягом № 1834681 від 28.10.2003 р. з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим ОП 3МБТІ, витягом № 141046304 від 11.10.2018 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради, технічним паспортом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , складеним ТОВ «ЗМБТІ» станом на 28.04.2015 року. Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗП № 043908, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , у тому, що на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 04 березня 2002 року № 81/76, передається у приватну власність земельна ділянку площею 0,0530 гектарів в межах згідно з планом. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 859 від 16 квітня 2002 року. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] , виданим МВ ДРАЦС РС Запорізького МУЮ 30.03.2015 р., актовий запис № 2416. 08 червня 2015 року [PERSON] подала заяву до Шостої Запорізької державної нотаріальної контори. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Згідно зі ст. 128 ЦК УРСР (1963 року), який діяв станом на 01.12.2003 р., право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов`язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 243 ЦК УРСР (1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Таким чином, відповідно до законодавства України, яке діяло станом на 01.12.2003 р., 01.12.2003 р. у [PERSON] виникло право спільної часткової власності на 14/25 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Положеннями ч. 1 ст. 120 ЗК України закріплено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Як вбачається з висновку щодо застосування відповідних норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 р. цивільній справі № 689/26/17: «6, 24. Позов про визнання права власності на частину належної на праві власності [PERSON] земельної ділянки [PERSON] мотивувала набуттям нею права власності на житловий будинок, що знаходиться на цій земельній ділянці. Вважала, що право власності на земельну ділянку до неї перейшло на підставі статей 120, 125 ЗК України та статті 377 ЦК України. 6.25. Стаття 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин ( 15 січня 2002 року ), визначала особливий правовий механізм переходу прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будівлю i споруду, які розміщені на цій земельній ділянці. 6.26. Так, частина перша статті 120 ЗК України (у відповідній редакції) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування на підставі договору оренди. 6.27. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди ). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства 6.28. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. 6.29. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. 6.30. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 та інших, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від них.» Відповідно до ст.. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. ч. 1,2, п.(а) ч.3 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. За таких обставин, враховуючи, що [PERSON] , тобто позивач, набула права власності на 14/25 частину житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування і право власності зареєстровано нею у визначеному законом порядку, відповідно до неї переходить право власності і на 14/25 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд і належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Таким чином, аналізуючи правовідносини, що склалися та правові норми, що їх регулюють, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову, однак позивачем зазначена вимога заявлена не була.

Outcome: approved