Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси), якою просить зняти (скасувати) арешт та заборону відчуження нерухомого майна, що накладений постановою В-11/687 від 20.04.2009 року Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у м. Одесі на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 8731031. В обґрунтування позову зазначила, що вона є спадкоємицею [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] , яка постійно мешкала до дня смерті за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2021 року позивачка [PERSON] звернулася із заявою до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Міністерства юстиції (м. Одеси) Русских Світлани Борисівни про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру під [ADDRESS] , що належала [PERSON] та її синам: [PERSON] , померлому [INFO] та [PERSON] , померлому [INFO] , спадщину яких вона прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. Після звернення до нотаріуса з`ясувалося, що постановою В-11/687 від 20.04.2009 року Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у м. Одесі накладено арешт та заборону на відчуження 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] . У відповідь на адвокатський запит, Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) листом № 29853 від 12.07.2021 року повідомив, що будь-яка інформація у відділі державної виконавчої служби у межах якого виконавчого провадження відсутня. Згідно пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, строк зберігання завершених виконавчих проваджень переданих на зберігання становить 3 роки, та провадження знищене в порядку Закону. Таким чином, з питання звільнення майна з-під арешту запропоновано звернутися до відповідного суду. Отже, враховуючи вищезазначене позивач позбавлена можливості зняти арешт в позасудовому порядку. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 січня 2023 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та надано відповідачу строк для подання заперечень (відзиву) на позовну заяву. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Лісовська М.М. у судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи міститься заява адвоката Лісовської М.М. про підтримання позовних вимог, якою вона просила розглядати справу у їх з позивачем відсутності, крім того зазначила, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) не забезпечив явку свого представника до судового засідання, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, причин неявки не повідомив. Враховуючи наявність в матеріалах справи доказів належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи судовою повісткою, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача та його представника на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, неповідомлення відповідачем причин неявки на судове засідання, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним записом не здійснювалося, відповідно до ч. 2\~ ст. 247 ЦПК України. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку що позов підлягає задоволенню, оскільки обґрунтованість вимог підтверджується матеріалами справи. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданою 17 серпня 2020 року Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), актовий запис № 956. Позивачка [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] , померлої [INFO] , що постійно мешкала до дня смерті з адресою: [ADDRESS] , що підтверджується листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Міністерства юстиції (м. Одеси) Русских Світлани Борисівни № 461/02-14 від 19.09.2020 р. Таким чином, Позивач є спадкоємицею нерухомого майна [PERSON] , до складу якої входять майнові права на квартиру [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Постановою В-11/687 від 20.04.2009 року Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції у м. Одесі накладено арешт на 1/3 частину квартири [ADDRESS] , що належала [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 8731031. Відповідно до відповіді наданої на адвокатський запит листом № 29853 від 12.07.2021 року Першим Суворовським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається, що виконавче провадження в межах якого було накладено арешт знищено, будь-яка інформація у відділі державної виконавчої служби щодо виконавчого провадження - відсутня. Згідно пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 роки, та провадження знищене в порядку Закону. Для скасування арешту запропоновано позивачу звернутись до суду. Згідно\~ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і закриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. У відповідності до ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~спадщина належить спадкоємцеві з часу її відкриття. Згідно\~ст. 16 вказаного Кодексу\~загальним способом захисту порушених цивільних прав є припинення дій, які порушують право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. У відповідності до\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України\~передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно арешт (обтяження) майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, водночас, коли потреба для застосування такого заходу відпала, суд вправі звільнити майно власника з-під арешту (обтяження). Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав . лини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Глава 23 Цивільного кодексу України\~встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до пункту 1\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Суд зазначає, що оскільки обтяження на майно, яке належить [PERSON] , що померла\~\~ [INFO] , не скасовано разом з закінченням виконавчого провадження, а згідно інформації наданої органом ДВС будь-яка інформація у відділі державної виконавчої служби, у межах якого виконавчого провадження накладено арешт відсутня, суд вважає що подальше вжиття вказаного обтяження суттєво порушує права позивача. При цьому, виходячи із відповіді Першого Суворовського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі від 12.07.2021 року №29853, неможливо встановити особу, в інтересах якої було накладено арешт на 1/3 частину квартири [PERSON] . Виконавче провадження, у межах якого такий арешт накладався - знищене. Також, суд звертає увагу, що в даному випадку немає підстав для оскарження дій державного виконавця, в порядку Розділу VII ЦПК України, оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження, а тому позивачем вірно обраний спосіб захисту, що відповідає положенням ст.15,16 ЦПК України та позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 08.09.2021 у справі №\~369/3757/20. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1)отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення цього Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Отже, Закон передбачає конкретний перелік випадків, коли арешт знімається виконавцем, а в інших випадках, такий арешт знімається судом. Вирішуючи позов таким чином, суд також застосовує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, що передбачено положеннями ст.10 ЦПК України. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма (ст.13 Конвенції) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (№ 38722/02, п.75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст.13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. За викладених обставин, оскільки іншого способу захисту та реалізації спадкових справ, ніж зняття арешту з нерухомого майна у позивачки не має, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку суд вважає правильним, таким що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні, не суперечить закону, у зв`язку з чим поданий позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved