Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» у новій редакції після залишення позову без руху, а.с. 74 - 81) за якою просить суд: визнати припиненою іпотеку, згідно договору іпотеки, посвідченого 21.09.2006 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д за р. № 1558, з наступними змінами та доповненнями, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299) та [PERSON] (код РНОКПП - [NUMBER] ) та вирішити питання сплаченого судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначив наступне. 17.05.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № MKY7GA00000010, згідно якого було надано кредитні кошти у розмірі 51500 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14.05.2010 року. Згідно п. 5.1 договору, сторони погодили що договорі набирає сили з моменту його підписання обома сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за цим договором. 11.04.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № MKY7GA00000010 від 17.05.2006 року, згідно якої було збільшено суму кредиту до розміру - 63381, 19 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.05.2016 року включно. 10.11.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору № MKY7GA00000010 від 17.05.2006 року згідно умов якої (пункт 8.1 Договору) було збільшено суму кредиту до розміру - 74688 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,99 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.11.2018 року включно. З метою виконання забезпечення зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 21.09.2006 року було укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д за р. № 1558, згідно якого [PERSON] , передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 226,00 кв. м., житловою площею 49, 60 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 28 Іпотечного договору, сторони погодили що термін дії договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всіма додаткам до нього. 03.10.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду (правочин) №1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки в 21.09.2006 року за р.№1558 у відповідності до якої сторони зазначили, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язання за кредитними договором у розмірі - 63 381,19 дол. США в строк до 13.05.2016 року включно. Згідно п. 3 вказаної угоди зазначає, пункт 9 договору іпотеки викласти в наступній редакції, сторони визначили що вартість предмету іпотеки складає 404 000 (чотириста чотири тисячі) гривень 00 коп. 16.12.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду (правочин) №1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 21.09.2006 року за р. № 1558, у відповідності до якої сторони зазначили, що за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язання за кредитним договором у розмірі - 74688,09 дол. США в строк до 18.11.2018року включно. Таким чином на підставі укладеного кредитного договору, договору іпотеки та додаткових угод до нього позивач вважає, що сторони встановили кінцевий строк повернення кредиту а отже і дії договору 18.11.2018 року включно. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 серпня 2021 року по справі 308/11448/14-ц апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано і в задоволенні цієї вимоги відмовлено. Вказане судове рішення в касаційному порядку не переглядалось. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстрував право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , шляхом іпотечного застереження на підставі рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова О.В. від 01.10.2016 за індексним номером: 31665735. [PERSON] оскаржив вказане рішення в судовому порядку. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року №308/6675/18 уточнений позов [PERSON] та [PERSON] задоволено. Ухвалено захистити право власності [PERSON] на житлову квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1042805021248) шляхом припинення права власності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», скасувавши рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова Олександра Вікторовича від 01.10.2016 за індексним номером: 31665735. Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року №308/6675/18 набуло законної сили на підставі ухвали Закарпатського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, якою у відкритті провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року відмовлено. Таким чином, на підставі вказаного судового рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року скасовано реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, внаслідок чого Позивач поновив своє право власності в державному реєстрі, а нерухоме майно обтяжено забороною та іпотекою. Дана обставина підтверджується інформаційною довідкою №304003590 від 01,07.2022 року. В подальшому ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду із позовною заявою про стягнення 14 677,41 дол. США що еквівалентно 393 794,91 грн. заборгованості за Кредитним договором № MKY7GA00000010, Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 березня 2019 року по справі № 308/7785/19 (головуючий суддя Іванов А.П.) у задоволенні позовної заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом у період з 25.08.2016 по 19.04.2019 у сумі 14677,41 доларів США за кредитним договором №MKY7GA00000010 від 17.05.2006 залишене без задоволення. Вказане рішення суду не переглядалось в апеляційному поряду та набуло законної сили - 25.05.2021. Таким чином позивач вважає, що на момент розгляду даної справи, у [PERSON] відсутнє натуральне зобов`язання по кредитному договору, яке підтверджено судовим рішенням. ПАТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору, та набув право власності на житлову квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1042805021248), в силу до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку», а зобов`язання за кредитним договором припинилось. Таким чином, якщо в іпотеку було передано один предмет нерухомого майна, то після завершення позасудового звернення стягнення, як то набуття права власності чи реалізація предмету іпотеки від свого імені, кредитор втрачає право вимагати у боржника сплати решти боргу. Таким чином задоволення вимог кредитором на підставі іпотечного застереження в силу ч.4 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» призвело до припинення зобов`язання за кредитним договором. Тому наявність будь-якої з цих підстав, внаслідок якої припиняється зобов`язання за кредитним договором, автоматично має призводити до припинення іпотеки як похідного зобов`язання. З огляду на зазначені обставини, позивач вважає, враховуючи втрату ПАТ КБ «Приватбанк» права вимоги до позичальника (направлення вимоги про дострокове повернення кредиту, ухваленням рішення суду про відмову узаконенні позову про звернення стягнення/стягненням боргу, набуття предмету іпотеки у власність та подальшого скасування реєстрації), в силу пункту 1 частини 1 статті 593 ЦК України та частини 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» право застави (зокрема, іпотека)припинилося у зв`язку з припиненням зобов`язання, забезпеченого заставою (аналогічний правовий висновок відображено в Постанові ВП ВС від 17.04.2018 року №522/407/15, реєстраційний номер рішення: 73469649). За ухвалою від 22.07.2022 року судом було залишено позовну заяву без руху. За ухвалою від 28.07.2022 року судом було відкрите провадження у цій справі та вирішено питання розгляду справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 23.11.2022 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, за яким просить: відмовити в задоволенні позову [PERSON] до АТ КБ "ПриватБанк" про визнання припиненою іпотеки за договором іпотеки. В обґрунтування відзиву відповідач зазначив наступне. Частина 4 статті 36 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Разом з тим, як вказує і сам позивач дане рішення приватного нотаріуса було скасовано, а право власності банку на іпотечне майно припинено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року № 308/6675/18, залишеним в силі ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06 липня 2021 року. З огляду на вказане, правовідносини сторін підлягають поверненню в попередній стан, а саме: [PERSON] скасовує в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності банку на квартиру, а банк, в свою чергу, відновлює заборгованість позичальника за кредитом. Згідно поданої позичальником Інформаційної довідки № 304003590 від 01.07.2022, рішення суду у справі № 308/6675/18 виконано, 26 серпня 2021 року державним реєстратором Тячівської міської ради Лазар Д.В. скасовано запис про право власності банку. Також, даною довідкою стверджується, що дійсним власником майна являється [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 28.04.2006. Отже, аналізуючи вищевказане, наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання могли б бути недійсними лише у випадку, якщо б позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки не оскаржувалось та не скасовувалось боржником у судовому порядку. А, оскільки за заявою [PERSON] позасудове врегулювання скасовано, відповідно вимоги банку до позичальника/іпотекодавця є дійсними, а прововідносини такими, що не припинились, оскільки не можуть бути застосовані положення частини 4 статті 36 Закону України "Про іпотеку". Позивачем помилково ототожнено поняття "строк дії договору" та "термін виконання зобов`язань", в зв`язку з чим невірним є твердження про те, що строк дії договору іпотеки 18.11.2018 року. Згідно постанови Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12: "29. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.». Відповідно, кінцевий термін кредитування за кредитним договором № MKY7GA00000010 від 17.05.2006 (18.11.2018 року) не є строком дії договору іпотеки від 21.09.2006р. Крім того, пунктом 28 договору іпотеки передбачено, що термін дії договору - до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всіма угодами до нього. Законодавством не встановлено обов`язку сторін погоджувати строк дії відповідного договору. При цьому у ч. 2 ст. 6 Цивільного кодексу України зазначено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Указана альтернативність за відсутності закріплення в нормах закону конкретних випадків або ж обмежень, пов`язаних із цим, дає підстави стверджувати, що Закон України «Про іпотеку» надає відповідне право на встановлення строку дії іпотечного договору на розсуд його сторін, обмежуючись установленням у ч. 1 ст. 17 закону відповідних наслідків. Наявність домовленості сторін про строк дії іпотечного договору впливає на підстави припинення іпотеки, оскільки ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» визначено альтернативний період дійсності іпотеки або до виконання основного зобов`язання, або до закінчення строку дії іпотечного договору. Аналогічні підстави закріплено в ч. 1 ст. 17 названого закону. Особливістю застосування такої підстави припинення іпотеки, як закінчення строку дії іпотечного договору, є наявність у договорі строку його дії, адже неможливе закінчення строку, який не встановлений. Таким чином, визначена в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» підстава припинення іпотеки «закінчення строку дії договору» не має універсального характеру, а лише застосовується до договорів, які містять погоджений у порядку ст. 251, 252 Цивільного кодексу України строк дії. Відсутність погодженого сторонами строку дії іпотечного договору свідчить про безстроковість його дії та виключає її припинення у зв`язку із закінченням строку дії договору згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку». Наведена позиція підтверджується також висновком, викладеним у постанові Верховного суду України від 22 жовтня 2014 року у справі №6-153цс14, згідно з яким у разі не встановлення сторонами дати, до якої діє договір іпотеки, він є таким, що укладений безстроково, а відтак, іпотека може бути припинена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» не інакше, як із припиненням основного зобов`язання. Отже, наявність єдиного формулювання щодо строку дії іпотечного договору до повного виконання забезпеченого зобов`язання не свідчить про погодження сторонами строку дії договору, що виключає припинення іпотеки за таким договором на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку із закінченням строку його дії. Строк дії договору, за яким виникло основне зобов`язання - кредитне, чи строк повернення коштів за ним не є строком дії іпотечного договору, а тому його настання не тягне за собою передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» наслідків. 29.11.2022 року позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача за яким наполягав на задоволенні своїх позовних вимог та навів спростування доводів відповідача. Позивач та його представник у судове засідання не з`явився, проте представник позивача неодноразово подавав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, оцінивши їх належність та допустимість, суд дійшов до наступних висновків. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку» встановлює, що іпотека припиняється у разі: припинення основного\~зобов`язання або\~закінчення строку\~дії іпотечного\~договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем\~права власності\~(спеціального\~майнового права)\~на предмет\~іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати)\~переданої в\~іпотеку будівлі\~(споруди),\~якщо іпотекодавець\~не відновив\~її.\~Якщо предметом\~іпотечного договору\~є земельна\~ділянка і\~розташована на\~ній будівля\~(споруда),\~в разі\~знищення (втрати)\~будівлі (споруди)\~іпотека земельної\~ділянки не\~припиняється; з\~інших підстав,\~передбачених цим\~Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Позивач вважає іпотечний договір припиненим із посиланням на ст. 17 Закону України «Про іпотеку» з наступних підстав: закінчення строку іпотечного договору; припинення основного зобов`язання; відсутність матеріального обов`язку у позичальника/іпотекодавця. Що стосується доводів позивача про припинення основного зобов`язання та відсутність матеріального обов`язку у позичальника/іпотекодавця, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з: рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.01.2018 року у справі № 308/11448/14-ц за наслідками розгляду цивільної справи за первісним позовом ПАТ КБ Приватбанк до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення та зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ Приватбанк про розірвання кредитного договору та договору іпотеки, - було первісний позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № МКY7GА00000010 від 10.11.2008 року, в розмірі 26 4416,25 [Долар США] , що за курсом 11.83 відповідно до службового розпорядження НБУ складає 3128044,19 грн. звернути стягнення на квартиру загальною площею 226.00 кв.м., житловою площею 49,60 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги. 50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за початковою ціною 265\~000 грн. з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій. необхідних для продажу предмету іпотеки. В решті первісного позову відмовлено. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до ПАТ КБ Приватбанк про розірвання кредитного договору та договору іпотеки відмовлено. При цьому судом першої інстанції було встановлено, що ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 17.05.2006 року уклали кредитний договір № МКY7GА00000010, згідно п.1.1 якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 51\~500 Дол. США, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості до повного виконання зобов`язань за цим Договором (п. 5.5 Договору) строком до 14.05.2010 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 21.09.2006 року уклали договір іпотеки № МКY7GА00000010, згідно якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 226, 00 кв. м., житловою площею 49, 60 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яке належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 265\~000 грн. Відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року [PERSON] отримав 11.04.2007 року кредит у розмірі 63\~381, 19 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.05.2016 року. Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року [PERSON] отримав 10.11.2008 року кредит у розмірі 74688 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,88 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.11.2018 року. З матеріалів цивільної справи слідує, що всупереч умовам Кредитного договору, вищевказані зобов`язання позичальником щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами не виконувались, зокрема порушувався порядок та строки сплати відсотків, у добровільному порядку заборгованість відповідачем погашена не була. Відтак станом на 02.07.2014 рік у відповідача існує заборгованість у розмірі 264\~416, 25 дол. США, яка складається з наступного: -70526, дол. США - заборгованість за кредитом; - 56505, 32 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3104, 64 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 121668, 69 дол. США; а також штрафи: - 21, 13 дол. США штраф (фіксована частина); - 12\~590, 24 дол. США штраф (процентна складова). У зв`язку з наведеним вище позивач за первісним позовом ставить вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів. Відтак, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказує на те, що у випадку, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду, тому таким ставляться вимоги про розірвання укладених між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року, додаткової угоди № 1 від 11.04.2007 року до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року, договір іпотеки від 21.09.2006 року, додаткової угоди № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 21.09.2006 р. від 03.10.2006 р., додаткової угоди № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 21.09.2006 року від 16.12. 2008 року. У даному конкретному випадку встановлено, що спірні кредитний договір № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року, згідно яких позичальник отримав грошові кошти на споживчі цілі, додаткова угода № 1 від 11.04.2007 року до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року, договір іпотеки від 21.09.2006 року, додаткова угоду № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 21.09.2006 р. від 03.10.2006 р., додаткова угоду № 1 про внесення змін та доповнень до Договору іпотеки від 21.09.2006 року від 16.12. 2008 року підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позичальник [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірних договорів та в подальшому виконував його умови; відповідач за зустрічним позовом надав [PERSON] документи, які передували укладенню відповідних договорів , у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, які підписані позивачем за зустрічним позовом., міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Суд, вивчивши обґрунтування [PERSON] та його представника щодо неможливості подальшого виконання кредитних зобов`язань у зв`язку з різким ростом курсу долара, що відбулось у зв`язку настанням світової фінансової кризи, суд приходить до переконання що вказана обставина не є істотною зміною, якою сторони договору керувалися при його укладенні, оскільки економічна криза носить загальний характер та стосується обох договірних сторін, відтак, це саме по собі не може бути підставою для зміни або розірвання договору в судовому порядку, що відтак є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. За постановою Закарпатського апеляційного суду від 26.08.2021 року у справі № 308/11448/14-ц було апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано і в задоволенні цієї вимоги відмовлено. При цьому судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції переглядалося лише в частині задоволеної вимоги за первісним позовом, тобто про звернення стягнення на предмет іпотеки і було встановлено, що позивач за первісним позовом звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Банком із укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. У наших спірних правовідносинах сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» способи задоволення вимог іпотекодержателя: звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотеко держателем; звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили. Із огляду на це є обґрунтованими доводи [PERSON] про відсутність підстав для задоволення позову в оскаржуваній частині. На думку колегії суддів, позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав як іпотекодержателя. А суд першої інстанцій неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, не звернув увагу на положення договору іпотеки щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в зв`язку з чим безпідставно задовольнив вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу позивачем від власного імені цього предмета будь-якій особі-покупцеві на підставі статті 38 Закону, встановивши, що сторони передбачили у договорі іпотеки застереження, згідно з яким позивач має можливість самостійно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу третій особі. За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.02.2021 року у справі № 308/6675/18 за наслідками розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] , [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Парамонов О.В. про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, - було уточнений позов - задоволено; ухвалено захистити право власності [PERSON] на житлову квартиру [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1042805021248) шляхом припинення права власності ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», скасувавши рішення приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Парамонова Олександра Вікторовича від 01.10.2016 за індексним номером: 31665735. За ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 06.07.2021 року у справі № 308/6675/18 було ухвалено: у відкритті провадження за апеляційною скаргою\~Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 лютого 2021 року\~відмовити. За постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.12.2021 року касаційну скаргу Акціонерного товариства Акціонерний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення, а ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 06 липня 2021 року залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Проаналізувавши всі вищезазначені рішення суд дійшов висновку, що слід погодитися із доводами відповідача, що позивачем повністю не погашений борг за основним кредитним договором, відповідач також не втратив право звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки сторони фактично приведені у первісне становище, квартира повернута позивачеві і банк не набув на неї право власності, відтак відсутні жодні підстави задля припинення зобов`язання як за основним кредитним договором так, відповідно, і визнання припиненою іпотеки з цієї підстави. Що ж\~стосується доводів\~позивача про\~припинення іпотеки\~внаслідок закінчення строку іпотечного договору, суд зазначає наступне. На підставі укладеного кредитного договору, договору іпотеки та додаткових угод до нього позивач вважає, що сторони встановили кінцевий строк повернення кредиту, а отже і дії договору 18.11.2018 року включно. Згідно встановлених за рішеннями судів обставин, ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 17.05.2006 року уклали кредитний договір № МКY7GА00000010, згідно п.1.1 якого Банк зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 51\~500 Дол. США, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості до повного виконання зобов`язань за цим Договором (п. 5.5 Договору) строком до 14.05.2010 року. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 21.09.2006 року уклали договір іпотеки № МКY7GА00000010, згідно якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 226, 00 кв. м., житловою площею 49, 60 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яке належить відповідачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмета іпотеки дорівнює 265\~000 грн. Відповідно до додаткової угоди № 1 до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року [PERSON] отримав 11.04.2007 року кредит у розмірі 63\~381, 19 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.05.2016 року. Відповідно до додаткової угоди до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року [PERSON] отримав 10.11.2008 року кредит у розмірі 74688 Дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,88 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.11.2018 року. При цьому сторони не визначили строк дії іпотечного договору, а у п. 28 Іпотечного договору передбачили, що термін дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всім додатковим угодам до нього. Відтак, позивачем помилково ототожнено поняття "строк дії договору" та "термін виконання зобов`язань", в зв`язку з чим невірним є твердження про те, що строк дії договору іпотеки 18.11.2018 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) дійшла наступних висновків: щодо змісту понять\~«строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання». Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті\~ терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін \~календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати\~з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору\~(частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак,\~закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що строк (термін) виконання зобов`язання не збігається із строком договору та визначений сторонами у п. 28 Іпотечного договору до повного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором та всім додатковим угодам до нього, тоді як строк дії Іпотечного договору взагалі сторонами не визначений, а строк дії основного кредитного договору, визначений відповідно до додаткової угоди до кредитного договору № МКY7GА00000010 від 17.05.2006 року кінцевим терміном повернення 10.11.2018 року, не є строком іпотечного договору. Отже, наявність єдиного формулювання щодо строку дії іпотечного договору до повного виконання забезпеченого зобов`язання не свідчить про погодження сторонами строку дії договору, що виключає припинення іпотеки за таким договором на підставі ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» у зв`язку із закінченням строку його дії. Строк дії договору, за яким виникло основне зобов`язання - кредитне, чи строк повернення коштів за ним не є строком дії іпотечного договору, а тому його настання не тягне за собою передбачених ст. 17 Закону України «Про іпотеку» наслідків. Відтак,\~закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору, тому відсутні підстави задля припинення іпотеки з цієї підстави. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що на час винесення рішення у цій справі відсутні жодні підстави задля припинення іпотеки, які передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку», тому слід відмовити повністю у задоволенні позову позивача. У відповідності до ст. 141 ЦПК України всі судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покласти на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Outcome: dismissed