Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача: Приватне підприємство «Лідер Авто захід», про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, стягнення матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , якому за життя належав автомобіль марки «Toyota Corolla» реєстраційний номер: [NUMBER] , та після його смерті приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Тетяною Валентинівною позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого, позивач отримала у спадок автомобіль «Toyota Corolla» реєстраційний номер: [NUMBER] . Позивач не має можливості користуватись даним автомобілем з підстав його незаконного продажу [PERSON] . Позивач, також зазначає, що наразі автомобіль належить відповідачу [PERSON] . На підставі викладеного просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу № 1592 укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати від відповідачів автомобіль та передати його позивачу; стягнути з відповідачів солідарно компенсацію моральної шкоди в розмірі: 24 мінімальних заробітних плат; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача, матеріальну шкоду в розмірі: 73 600 гривень. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2020 року, позовну заяву [PERSON] було залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ЦПК України. Заявою від 28.01.2021 року (вх. № 2151) позивач усунула недоліки визначені ухвалою суду, надала платіжне доручення про доплату судового збору. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи за правилами загальними позовного провадження. Відповідачам роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву, третій особі про право на подання письмових пояснень щодо позовних вимог в порядку передбаченому ст. 181 ЦПК України. Також ухвалами суду від 29.03.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів та забезпечення позову шляхом накладення арешту. На виконання ухвали про витребування доказів на адресу суду надійшли витребувані документи (а.с.64; 66-72). Не погоджуючись з позовними вимогами 31.08.2021 року (вх. № 25103) [PERSON] подав відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності. Відповідач зазначив, що автомобіль знайшов на сайті продажу, після чого зв`язався з його власником та після погодження всіх питань 23.04.2019 року автомобіль був переоформлено на його ім`я, при проведенні переоформлення авто, органами МВС було проведено експертизу під час якої не було виявлено будь-яких порушень, продавець мав всі права на відчуження майна. У відзиві також зазначено, що станом на час розгляду справи [PERSON] , власником майна не є, власник майна йому не відомий. Також, зазначив, що позивач не надала заповіту на підтвердження того, що майно вибуло з володіння власника поза його згоди. Також, зазначив, що заперечує з приводу стягнення з нього моральної шкоди, оскільки він був добросовісним набувачем (а.с.90-94). Ухвалою суду від 19 грудня 2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено розгляд справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.134-135). В останнє судове засіданні позивач [PERSON] та адвокат Бобир Леонід Валентинович не з`явились, разом з цим, 23.02.2023 року (вх. № 1424) надійшла заява за підписом представника позивача щодо можливості проведення судового засідання у відсутність сторони позивача, в якій представник зазначив, що позовні вимоги підтримує (а.с.144). Також, на адресу суду надійшла письмова промова в судових дебатах (а.с.145-146). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , до суду також не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись у встановленому законом порядку, про причини не явки суду не повідомили (а.с.139-143). Відповідач [PERSON] , надав відзив на позовну заяву. Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача: Приватне підприємство «Лідер Авто захід» до суду також не з`явився, про причини не явки суду не повідомив (а.с.141). Таким чином, судом встановлено, що учасники провадження про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини не явки суду не повідомили, що відповідно до положення ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України.) Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, відзив на позовну заяву в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Звертаючись до суду з заявленими вимогами щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу № 1592 укладеним між [PERSON] та [PERSON] ; витребування від відповідачів автомобіль та передання його позивачу; стягнення з відповідачів солідарно компенсацію моральної шкоди в розмірі: 24 мінімальних заробітних плат; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача, матеріальну шкоду в розмірі: 73 600 гривень - позивач зазначила, що отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом згідно якого спадщина на яку видано свідоцтво складається з: автомобіля марки ВАЗ, моделі 2106, 1986 року виписку, причепу до легкового автомобіля ПА 004, 2007 року випуску та автомобіля марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] . Судом досліджується копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.03.20018 року виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Токарською Т.В., згідно якого спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , 1960 року народження, який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина на яку видано свідоцтво складається з: автомобіля марки ВАЗ, моделі 2106, 1986 року виписку, причепу до легкового автомобіля ПА 004, 2007 року випуску та автомобіля марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] . В свідоцтві зазначено, що право власності на транспортні засоби підлягає державній реєстрації у відповідному територіальному сервісному центрі МВД (а.с.19). Свідоцтво про право на спадщину зареєстровано в спадковому реєстрі 62142740 (а.с.20). Судом досліджується Висновок за відсутністю ознак кримінального правопорушення ЄО від 23.04.2018 року затверджений 24.04.2018 року начальником Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області полковником поліції О.В. Лазар, згідно якого встановлено, що 31.03.2018 року до чергової частини Київського ВМ в Одесі надійшла заява [PERSON] , в якій остання зазначила, що автомобілем марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] , який зареєстровано на її померлого батька та спадщину після смерті якого вона отримала, заволодів [PERSON] , що є причиною не можливості здійснення переоформлення транспортного засобу. З метою повного та об`єктивного розгляду матеріалів в присутності адвоката Ковбаско В.Л., було опитано [PERSON] , який пояснив, що між ним та сестрою ведеться спір щодо права власності на будинок, який вирішується в судовому порядку. Щодо транспортного засобу, пояснив, що батько заявника, ще до смерті продав або передав даний автомобіль кому саме він не знає. Про оголошення про продаж авто дізнався в поліції. За висновками розгляду матеріалів зазначено, що заяву від 31.03.2018 року вважати розглянутою (а.с.25). Згідно листа Київського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 24.04.2018 року за підписом [PERSON] зазначено, що заява відносно брата [PERSON] , який згідно слів не повертає автомобіль марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] , який отримано у спадщину, уважно розглянута та заявнику надано пораду звернутись до суду в порядку цивільного позиву (а.с.21). Відповідно до листа ТСЦ 5141 РСЦ МВС в Одеській області від 09.17.2019 року зазначено, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, станом на 09.07.2019 рік, автомобіль марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] , який 17.04.2014 року було зареєстровано на ім`я [PERSON] , [INFO] , 16.08.2018 року в ТСЦ № 5142 РСЦ МВС в Одеській області на підставі договору купівлі-продажу 1592 від 14.08.2018 року виданого ПП «Лідер Авто Захід» - перереєстровано на нового власника (а.с.26). Судом досліджується Договір купівлі - продажу № 1592 від 14.08.2018 року згідно якого суб`єкт господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії укладеному між власником транспортного засобу та ПП «Лідер Авто Захід» та [PERSON] , уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого Продавець зобов`язується передати покупцю у власність транспортний засіб марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] (а.с.67-68). Так, відповідно до Договору комісії № 1592 від 14.08.2018 року укладеним між ПП «ЛІДЕР АВТО ЗАХІД» та [PERSON] , (особу встановлено на підставі паспорту [NUMBER] від 28.02.2000 року) уклали договір комісії про те, що Комісіонер за дорученням Комітента за комісійну плату зобов`язується вчинити за рахунок Комітента від свого імені дії щодо продажу автомобіля марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] , зареєстрований за власником. Договір комісії № 1592 від 14.08.2018 року підписано Комісіонером ПП «ЛІДЕР АВТО ЗАХІД» та [PERSON] (а.с.70-71). Акт огляду реалізованого транспортного засобу підписано 14.08.2018 року між продавцем та покупцем [PERSON] (а.с.69). Таким чином, судом з досліджених доказів встановлено, що власником автомобіля марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] , з 17.04.2014 року згідно листа ТСЦ 5141 РСЦ МВС в Одеській області від 09.17.2019 року за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів був [PERSON] , [INFO] , який, як встановлено судом помер [INFO] . Згідно Договору комісії № 1592 від 14.08.2018 року такий підписано [PERSON] , особу встановлено на підставі паспорта громадянина України, разом з цим, станом на час підписання договору комісії [PERSON] , згідно свідоцтва про смерть є померлою особою. Таким чином, слід зазначити, що договір купівлі-продажу спірного майна було вчинено на підставі Договору комісії, правова природа якого є сумнівною. На підставі встановлених фактів суд приходить до переконання, що наслідком укладення недійсного правочину (договору купівлі-продажу транспортного засобу №1592 від 14.08.2018) є вибуття, транспортного засобу, проти волі власника, оскільки на час укладення договору комісії, та акту огляду транспортного засобу від 14.08.2018 року, останні підписані [PERSON] , як померлою особою. Отже, з огляду на досліджені докази та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визначення договору купівлі-продажу № 1592 від 14.08.2018 року підлягають задоволенню, оскільки, досліджені документи вказують на те, що авто вибуло з володіння власника [PERSON] , без його відома, оскільки, підпис на договорі комісії та встановлення особи на підставі паспорта громадянина України не могло відбутись, оскільки [PERSON] , станом на дату підписання договору комісії вже був особою, що померла. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як вбачається з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 2 ст.202 ЦК України визначено, що правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ч.4 ст.202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно положення ч. 4 ст. 25 ЦК України - цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно із ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , як власник спірного автомобіля не міг фізично приймати участі в укладанні договору комісії №1592 від 14.08.2018 року, його підпис як в договорі так і в Акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, є неможливим в силу ч. 4 ст. 25 ЦК, а тому договір купівлі-продажу автомобіля № 1592 від 14.08.2018 року є недійсним в силу положень ч. з ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). А відтак, його волевиявлення на підписання договору комісії не могло бути і тому вчинений правочин щодо відчуження майна суперечить вимогам чинного законодавства. Договір купівлі-продажу автомобіля є похідним від Договору комісії і вказані вище обставини являються підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. За вказаних обставин, порушене право, позивача як особи, яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про власності на спадкове майно, підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. Щодо позовних вимог про витребування у відповідачів автомобіля марки «Toyota Corolla» 1994 року випуску реєстраційний номер: [NUMBER] , суд зазначає наступне. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами не було договірних відносин, позивач згідно свідоцтва про право на спадщину за законом набула права на реєстрацію спірного транспортного засобу. Разом з цим, відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися. З огляду на вказану норму закону, саме на позивача покладено обов`язок надати докази щодо незаконного власника спірного майна, однак, матеріали справи не містять в собі доказів, того, хто саме з зазначених відповідачів є станом на час розгляду справи незаконним власником спірного рухомого майна. Судом критично оцінюється твердження позивача викладені в письмовій промові в судових дебатах, що наразі власником майна є [PERSON] , оскільки суду не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, посилання на наявність постанов про порушення правил дорожнього руху, саме вказаною особою не свідчить про реєстрацію права власності за [PERSON] , крім іншого, суду також не надані дані постанови. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Отже, позивач звертаючись до суду з вимогою про витребування майна має надати докази на підтвердження наявності конкретно визначеного майна саме у володіючого не власника, тобто конкретно визначеної особи. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. З урахуванням зазначеного, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, як такі, що не доведені, суду не надано доказів з приводу конкретно встановленої особи, за якою спірне майно зареєстроване на праві власності. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідачів в солідарному порядку, суд зазначає наступне. У постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд зазначає, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. (Абзац пункту 5 в редакції постанови Пленуму Верховного суду N 5 ( v0005700-01 ) від 25.05.2001). З огляду на зазначене, суд дійшов висновку щодо позивачем не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди, в позові не визначено, хто саме з відповідачів та в якій частині завдав позивачу моральної шкоди та протиправність діяння кожного з відповідачів. Зазначені твердження, що [PERSON] , було вчинено моральну шкоду, яку позивач оцінила в розмірі: 24 мінімальних заробітної плати, оцінюється критично, оскільки матеріалами справи не встановлено, що [PERSON] , був учасником спірного договору купівлі-продажу, доказів щодо порушеного кримінального провадження відносно останнього не надано. У зв`язку цим, позовні вимоги щодо стягнення в солідарному порядку моральної шкоди задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення з відповідачів компенсації матеріальної шкоди в розмірі: 73 600 гривень в солідарному порядку. З огляду на позовні вимоги позивачем не зазначено в чому саме полягає матеріальна шкода, визначення її оцінки тощо. За приписами статті 1166 ЦПК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. 1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. 3. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. 4. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. З огляду на зазначене позивачем не доведено того, що відповідачами їй було завдано матеріальну шкоду саме у визначеному розмірі, крім іншого, в супереч положенню ст. 1166 ЦК України не зазначено та не конкретизованого того, хто саме з відповідачів та якими діями завдав позивачу матеріальної шкоди, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За приписами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В силу положення ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд дійшов висновку щодо наявності підстава для задоволення позовних вимог лише в частині визначення не дійсним договору купівлі-продажу № 1592 від 14.08.2018 року, який у свою чергу укладено між ПП «Лідер Авто Захід» та [PERSON] . Положенням ст. 141 ЦПК України не передбачено можливості розподілу судових витрат між позивачем та третіми особами. У зв`язку з цим, судові витрати понесені з розглядом справи слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial