Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частку спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 26.04.1981 року, який було розірвано 17.10.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Після розірвання шлюбу досягнуто згоди щодо квартири [ADDRESS] ,залишиться дітям. До 2020 р. увказаній квартирі був зареєстрований та проживав спільний син [PERSON] . В 2020 році позивач та відповідач прийняли рішення про продаж спільної квартири та розподіл коштів від її продажу між ними. Проте в подальшому відповідач змінив свою думку щодо продажу квартири та самостійно здав квартиру в оренду. В серпні 2022 року між сторонами виникла конфліктна ситуація з приводу продажу квартири. Відповідач висловив намір самостійно реалізувати квартиру, оскільки всі документи на квартиру в нього, а у позивача відсутні будь-які права на неї. В той же час, оригінал свідоцтва про право особистої власності на квартиру виданий 04.07.2022 року Департаментом житлово-комунального господарства на квартиру [ADDRESS] та технічний паспорт на квартиру зберігається у позивача. 29.08.2022 року позивач звернулась в Хмельницьке бюро технічної інвентаризації з заявою про видачу довідки про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . Проте, у видачі довідки було відмовлено, та повідомлено, що наявне свідоцтво про право особистої власності на квартиру [ADDRESS] , видане 04.07.2022 року Департаментом житлово-комунального господарства, недійсне. З метою захисту порушеного права позивач звернулась до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та наполягали на його задоволені. Відповідач та його представник позов заперечили, просили застосувати строк позовної давності до спірних відносин, оскільки шлюб розірвано в 2002 році; відмовити у задоволені позову. За весь цей час позивач не зверталась з позовом про поділ майна подружжя. Позивач та спільний син проживали у вказаній квартирі. Лише у 2022 році виникла конфліктна ситуація після повернення позивача із-за кордону, зумовлена наданням відповідачем спірного житла в користування третім особам без погодження з позивачем. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенн. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 26.04.1981 року, який було розірвано 17.10.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] . Відповідно до ордеру на житлове приміщення№1835 [PERSON] у складі сім`ї з 4-х чоловік:дружини [PERSON] , доньки [PERSON] , сина [PERSON] надано право проживання в порядку обміну в квартирі [ADDRESS] . За довідкою Хмельницького Житлово-експлуатаційного об`єднання від 26.06.2002 року [PERSON] підтверджено, що квартиру оплачено повністю. Право [PERSON] щодо спірної квартири підтверджено свідоцтвом про право особистої власності на квартиру від 4.07.2002 року, у зв`язку із втратою якого був виданий дублікат. Первинне свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Хмельницької міської ради від 27.06.1991 року. Згідно положень ст. 22 КпШС України, ст.ст. 16, 17 Закону №697-ХІІ «Про власність», чинних на момент виникнення спірних відносин, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Також, вирішуючи питання про набуття членами сім`ї права спільної сумісної власності на майно, суд має встановити участь членів сім`ї в придбанні цього майна внаслідок спільної праці. Отже належність квартири у будинку житлово-будівельного кооперативу до спільної сумісної власності подружжя або членів сім`ї визначається не тільки фактом внесення цими особами паю в ЖБК під час шлюбу чи спільного проживання. Визначальним критерієм, який дозволяє надати кооперативній квартирі режиму спільного майна є внесення подружжям або членами сім`ї паю за рахунок спільних коштів. Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами статус спірної квартири як спільної сумісної, що профінансована за рахунок спільних коштів. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст.60 Сімейного кодексу України).Розподіл майна здійснюється за взаємною згодою.(ст.69 СК України).У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (ст.70 СК). Відповідно до ст.ст. 355,369 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. (п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"). Між тим, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, від шлюбу який розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Разом з тим згідно з частиною першою статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не спростовано статус спірної квартири як спільної сумісної власності, а отже право позивача на 1/2 частку у квартирі [ADDRESS] є очевидним. Підстави для застосування судом строку позовної давності до спірних відносин відсутні, оскільки позивач користувалась даним майном як місце для проживання та лише після передачі квартири третім особам відповідачем без погодження з нею, не досягнувши згоди щодо подальшої правової долі квартири, правомірно звернулась до суду з даним позовом. У зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави,у зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст.ст.141,142 ЦПК.

Outcome: approved