Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , як законного представника неповнолітнього [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що [INFO] помер її чоловік, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 16.10 2021 року, серії [NUMBER] , яке видано Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Згідно заповіту померлого, [PERSON] , який було укладено 07.02.2018 року, все належне майно на момент смерті, заповідач заповів [PERSON] . Заповіт зареєстровано, приватним нотаріусом КМНО Яновою C.B. у спадковому реєстрі за номером 61971711. Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області, Джурою Світланою Вікторівною, відкрито спадкову справу № 69/2021, спадкування за заповітом. Згідно довідки від 19.05.2022 року, про склад спадкоємців за спадковою справою, станом на 19.05.2022 року позивач є спадкоємцем за заповітом. Крім позивача, за законом на підставі ст. 1241 Цивільного кодексу України (право на обов`язкову частку) є неповнолітній син спадкодавця від попереднього шлюбу - [PERSON] , [INFO] , який прийняв спадщину. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Тобто, дана позовна заява впливає на спадкові права й обов`язки позивача та відповідача, оскільки в даному випадку змінюється частки спадкоємців у спадковому майні. 28.03.2019 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у місті Києві було зареєстровано шлюб між позивачем та її цивільним чоловіком [PERSON] , внесено відповідний актовий запис № 309, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Передумовою офіційної реєстрації шлюбу, було проживання однією сім`єю з вересня 2017 року. Вказані обставини підтверджую інформацією та фото з особистої сторінки Facebook чоловіка позивача, [PERSON] та показами свідків. Зокрема з особистої сторінки у Facebook, покійного чоловіка позивача, вбачається, що у журналі подій 21.09.2017 року, [PERSON] додав подію «Вступил в брак» на фото подружжя разом, біля будиночка, який було придбано разом із земельною ділянкою у с. Корніївка, Баришівського району з метою подальшого користування в інтересах сім`ї, де в подальшому зареєструвався [PERSON] . З вересня 2017 року подружжя проживало на орендованій квартирі у Бортничах за адресою: [ADDRESS] . Також, у подружжя у користуванні був транспортний засіб JEEP CHEROKEE, державний номер [NUMBER] , який було зареєстровано на позивача. Факт спільного користування автомобілем підтверджую фото з особистої сторінки Facebook померлого чоловіка позивача та постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2017 року у справі № 753/203659/17 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, який 23.10.2017 року в м. Києві, здійснив зупинку та залишив автомобіль JEEP CHEROKEE, державний номер [NUMBER] не вживши всіх заходів та допустив самовільних рух. 31.10.2017 року подружжя позивача переїжджає до нової придбаної квартири, за адресою: [ADDRESS] , де починають разом робити капітальний ремонт та облаштовувати всі умови для сумісного проживання. Даний факт підтверджую чеками з ТОВ «Епіцентр К», за придбаний товар (газова поверхня, радіатор, душовий бокс, шафа, водонагрівач, тощо). Крім того, позивачка уклала договір з ТОВ «Воля - кабель» на надання телекомунікаційних послуг, від яких згодом відмовилась, після чого від представника ТОВ «Воля - кабель», в особі ТОВ «Кредитекспрес Юкрейн Ел.Ел.Сі.» направлено на адресу позивачки [ADDRESS] лист про сплату боргу, що доводить реальне місце проживання позивача за вказаною адресою. 07.02.2018 року, покійний чоловік позивачки, оформив заповіт за яким все належне йому майно заповідалось позивачеві. Про таке рішення заповідач повідомив позивача та передав їй заповіт. Оскільки покійний чоловік позивача мав дитину від попереднього шлюбу та сплачував аліменти на її утримання, подружжям було прийнято рішення про купівлю квартири для сина, якому на той час було 12 років. 06.09.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , від імені якого діє законний представник [PERSON] укладено договір про припинення права на аліменти для дитини, предметом якого є передача у власність дитини квартиру [ADDRESS] . 12.04.2018 року, подружжям вирішено продати транспортний засіб JEEP CHEROKEE, державний номер [NUMBER] , який належить позивачу, у зв`язку з необхідністю провести ремонт у квартирі чоловіка за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі подружжя зробили ремонт та в подальшому переїхали жити. Вказаний факт підтверджую показами свідків та відправкою цінних листів до ДПІ Оболонського району м. Києва з відділення № 166, яке обслуговує будинок по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] всі витрати на поховання були понесені позивачем, докази чого надаю в додатках. Позивач вважає, що викладені обставини та надані докази та інші докази які будуть надані суду свідчать про те, що з вересня 2017 року між позивачем та її покійним чоловіком [PERSON] були всі притаманні ознаки проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. На підставі викладеного позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] без шлюбу у період з 21.09.2017 року по 28 березня 2019 року. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 червня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , як законного представника неповнолітнього [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу було передано для розгляду до Деснянського районного суду міста Києва. Справа надійшла до Деснянського районного суду міста Києва 21 липня 2022 року. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2022 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 19 серпня 2022 року представником відповідача подано Відзив, відповідно до якого сторона відповідача просила вимоги позивача залишити без задоволення з огляду на наступне. Позивач звернулася із позовом до Відповідача із позовними вимогами про встановлення факту проживання однією сім`єю Позивача і [PERSON] без шлюбу у період з 21.09.2017 року по 28.03.2019 року. Позивач стверджує, що з вересня 2017 року по березень 2019 року вони нібито спільно проживали з [PERSON] однією сім`єю як чоловік і жінка (28.03.2019 року було укладено шлюб, який тривав до смерті [PERSON] [INFO] ). Однак зазначене цілком не відповідає дійсності, відтак позов підлягає залишенню без задоволення з огляду на неналежність, недопустимість, недостовірність і недостатність наданих Позивачем доказами на підтвердження нібито існування фактів й обставин, на які вона посилається при обґрунтуванні заявлених вимог. Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року (Лист ВСУ від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення»), викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом). Відтак строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, але при цьому не меншим за п`ять років. Зазначене також випливає зі змісту Постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13. До того ж Листом ВСУ від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення») зауважено: «Водночас слід зазначити, що проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них права першої черги спадкоємців спадкування за законом». Натомість, як вбачається зі змісту позовної заяви, Позивач просить визнати факт спільного проживання однією сім`єю із [PERSON] у строк, що є меншим за 5 років (з 21.09.2017року по 28.03.2019 року) навіть з урахуванням часу з дати укладення шлюбу до дату смерті [PERSON] (з 21.09.2017 року по 15.10.2021 року). Тому відсутні навіть формальні підстави для встановлення нібито факту такого проживання. Водночас докази, на які посилається Позивач, взагалі не є належними та допустимими. Факт нібито спільного проживання та ведення спільного із [PERSON] побуту Позивач хоче довести, посилаючись на фотографії і записи із соціальних мереж та листи надавачів телекомунікаційних послуг, а також - на покази свідків. Факт ведення спільного господарства Позивач хоче довести тим, що передавала у користування [PERSON] належний їй на праві приватної власності транспортний засіб, а також - доказами придбання будівельних товарів. Проте наведені докази не свідчать про наявність підстав для підтвердження і визнання відповідного факту. Так, навіть можлива наявність близьких дружніх стосунків не може вказувати на проживання чоловіка і дружини однією сім`єю. Так само не може про це свідчити передання майна у користування однією особою іншій на відповідній правовій підставі чи вказівка адреси для листування як контакту для зв`язку із юридичними особами. Документи про купівлю будівельних матеріалів не лише не містять відомостей про те, хто і за чиї кошти купував товари, але й не мають вказівок про те, на які цілі було придбано такі матеріали. Докази витрат Позивача на проведення поховання померлого [PERSON] теж не можуть братися судом до уваги, бо на момент смерті [PERSON] між ним та Позивачем було укладено шлюб, тому цей доказ, як і більшість інших, взагалі не стосується предмету доказування (до того ж не містять підписів виконавця робіт/надавача послуг). Таким чином, жодного реального доказу на доведення факту нібито спільного проживання чи наявності спільного із [PERSON] побуту у періоді з вересня 2017 року по березень 2019 року Позивачем не надано. І, що найважливіше, Позивач взагалі не доводить факту ведення із [PERSON] спільного господарства та спільного бюджету в означений період. Відтак їх відносинам не були притаманні ознаки наявності спільних прав та обов`язків, відповідних правам та обов`язкам подружжя. Верховний Суд у Постанові від 29.01.2021 у справі №922/51/20 визначив, у яких формах можуть існувати електронні докази. Тож учасники справи для обґрунтування своїх вимог та заперечень мають подати до суду електронні докази в таких формах: оригінал; електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; паперова, засвідчена в порядку, передбаченому законом. Тобто потрібно зафіксувати на папері, а потім засвідчити, як копію письмового доказу. У постанові КЦС ВС від 7.07.2021 у справі №587/2051/18 судді зазначили, що роздруківки інтернет-сторінок, які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Вони визнаються доказом, якщо виготовлені, видані й засвідчені власником відповідного інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю». Відзив прийнятий до розгляду ухвалою суду від 20 вересня 2022 року. Протягом підготовчого розгляду справи позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на доводи викладені у відзиві. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року підготовче провадження у справі закрито. Протягом судового розгляду справи позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] з 2017 року, пояснили, що [PERSON] ставився до [PERSON] як до дружини та називав її дружиною. Свідок [PERSON] (лікар КМКЛШМД) пояснив, що саме [PERSON] здійснювала догляд за його другом [PERSON] під час перебування останнього в лікарні. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 07 лютого 2018 року [PERSON] оформив заповіт та заповів все належне йому майно [PERSON] . 28 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. [INFO] помер [PERSON] . Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)». Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18. У контексті визначення можливих доказів, їх оцінки як достатніх слід також відзначити, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16-ц, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з 21 вересня 2017 року і до укладення ними шлюбу підтверджується: проказами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; фото з особистої сторінки Facebook [PERSON] , зокрема у журналі подій 21.09.2017 року, [PERSON] додав подію «Вступил в брак» та фото; користування [PERSON] транспортним засобом JEEP CHEROKEE, державний номер [NUMBER] , який було зареєстровано на позивача - постановою Дарницького районного суду м. Києва від 06.12.2017 року у справі № 753/203659/17 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП, встановлено, 23.10.2017 року в м. Києві, [PERSON] здійснив зупинку та залишив автомобіль JEEP CHEROKEE, державний номер [NUMBER] не вживши всіх заходів та допустив самовільних рух; оформлення заповіту [PERSON] , відповідно до якого все своє майно він заповів саме позивачу. Також, суд вважає доведеним факт догляду позивачкою [PERSON] під час перебування останнього в КМКЛШМД в період з 09 листопада 2017 року по 17 листопада 2017 року. Суд критично ставиться до твердження представника відповідача щодо тривалості проживання позивача та померлого [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу до часу його реєстрації (менше п`яти років), оскільки озвучена ним Правова позиція Верховного суду стосується права спадкування за законом. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Зважаючи на викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved