Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Галицького районного суду м.Львова з позовом, в якому просить суд: -визнати нежитлові приміщення 8-1, 8-2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] ,\~загальною площею\~34,4\~м.кв.,\~позначенi\~лiтерою\~А-3\~спільною сумісною власністю [PERSON] \~та [PERSON] \~по 1/2\~(одній другій) ідеальній частці; -визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~1/2\~(одну\~другу)\~частину нежитлових приміщень\~8-1,\~8-2,\~які знаходяться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , загальною площею 34,4 м.кв., позначені літерою А-3; -визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~1/2\~(одну\~другу) частину нежитлових\~приміщень 8-1,\~8-2,\~які знаходяться\~за адресою:\~ [ADDRESS] , загальною площею 34,4 м.кв., позначені літерою А-3.\~ Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18 листопада 1995 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. У період сумісного проживання, перебуваючи в шлюбі, вiдповiдач набула у власність нежитлові приміщення 8-1, 8-2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,4 м.кв., позначенi лiтерою А-3 на підставі договору купівлі-продажу приміщення від 09.04.2015 р. Вважає,\~що спірні\~приміщення придбано\~сторонами у\~2015 році під\~час перебування\~у шлюбі.\~Відповідач не\~спростував презумпцію\~спільності права власності подружжя\~на майно.\~Тому житлові\~приміщення підлягають\~визнанню об`єктом спільної сумісної\~власності,\~а за\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~необхідно визнати\~права власності на 1/2 частку за кожним. Ухвалою суду від 15.02.2023 р. у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Відповідач в судове засідання не з`явилася. Належним чином була повідомлена про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомлення про вручення поштового відправлення. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин нявки. Всі учасники судового процесу у даній справі не з`явились. Були належним чином повідомленні про судове засідання, що підтверджується матеріалами справи. Згідно з ч.1\~ст.223 ЦПК України\~неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст.3 ч.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України. Посилання позивача на норми ЦК України, що регулюють режим спільної сумісної власності є безпідставним. ЦК України є загальним законодавчим актом, а в цьому випадку йдеться про спільну сумісну власність подружжя, режим якої регулюється спеціальним законом, яким є Сімейний Кодекс України. Таким чином, цей позов слід вирішувати виходячи з норм Сімейного Кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Суд встановив, що 18.11.1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб у Відділі державної реєстрації актів громадського стану Львівського міськвиконкому, актовий запис 3102. Згідно копії договору купівлі-продажу приміщення від 09.04.2015 року [PERSON] продав [PERSON] нежитлові приміщення 8-1, 8-2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,4 кв.м., позначені літерою А-3. Згідно з\~ст. 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Прерогативою суду щодо найбільш ефективного вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Як відзначається у пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.\~ З позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати спільною сумісною власністю лише нежитлові приміщення 8-1, 8-2, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] . При цьому не надає суду будь яких документів щодо всього майна набутого сторонами у шлюбі. Таким чином в суду відсутня можливість здійснити оцінку всього належно набутого майна сторонами. За положеннями ст. 71 Сімейного кодексу України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається\~лише за його згодою\~та можливе\~за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано документів що дані приміщення є неподільною річчю та те, що сторонами немає домовленості щодо поділу вищевказаних нежитлових приміщень. Враховуючи вищевикладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує згідно вимог ст.141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд вважає за необхідне покласти такі витрати на позивача.

Outcome: dismissed