Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

заявник [PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт здійснення ним самостійного виховання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви покликається на те, що він та [PERSON] є батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02.03.2018 шлюб, укладений між ними, розірвано. Починаючи з червня 2021 року, донька [PERSON] постійно проживає із заявником за адресою: [ADDRESS] . З того часу, мати фактично не бере участі у вихованні їх спільної доньки, будь-яких витрат на її утримання не несе, а тому [PERSON] самостійно вирішує усі питання пов`язані із вихованням дитини. Зазначає, що з травня 2021 року до теперішнього часу, мати бачилась з донькою тричі, а єдиним способом їх спілкування на даний момент є нерегулярні розмови по телефону. 17.01.2023 [PERSON] виїхала до Республіки Польща на проживання на невизначений час, на даний час отримала статус біженки. 06.09.2022 Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради було прийнято розпорядження, відповідно до якого визначено конкретний час побачень матері [PERSON] з донькою [PERSON] за місцем проживання чи перебування матері, яким також зобов`язано батька не чинити перешкод в їх зустрічах. З огляду на те, що через особисті обставини [PERSON] , пов`язані із вихованням дітей з інвалідністю, вона не має можливості приїхати в Україну для побачення із донькою, а відтак виїзд заявника разом з донькою закордон є єдиною можливістю забезпечити їх зустріч. Однак, в умовах дії воєнного стану, введеного на території України, [PERSON] , який є військовозобов`язаним, не може повною мірою реалізувати своє право на виїзд за межі України з неповнолітньою дитиною, яка перебуває на його вихованні, а тому виникла необхідність у встановленні вказаного факту. Ухвалою суду від 10.02.2020 заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами окремого провадження з викликом заявника та заінтересованої особи. Заінтересованою особою Західним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України 20.02.2023 через систему «Електронний суд» подано письмові пояснення, в яких зазначено наступне. Відповідно до чинного законодавства, яке регулює питання щодо перетину кордону України під час дії режиму воєнного стану, військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, зокрема ті, які самостійно виховують неповнолітню дитину (дітей), мають право на перетин державного кордону. Цей факт дає їм право на відстрочку від призову під час мобілізації. Водночас, згідно з порядком, встановленим законодавством, дозвіл для виїзду за межі державного кордону призовникам, військовозобов`язаним та резервістам видається керівником ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку особи, яка звертається. Такий дозвіл видається за відповідною заявою та на підставі документів, які надають право на відстрочку, на термін до одного року, але не пізніше дати закінчення права на відстрочку. Зазначає, що у працівників Державної прикордонної служби України відсутні повноваження щодо надання дозволу громадянам України, які перебувають на обліку у ТЦП та СП, на виїзд за межі місця проживання чи перебування з моменту оголошення мобілізації та у воєнний час, а тим більше на встановлення факту того, чи підлягає військовозобов`язаний призову на військову службу під час мобілізації. Юридичний факт, який бажає встановити заявник, не створить для нього правових підстав для перетину державного кордону під час дії правового режиму воєнного стану. Водночас, такий факт може створити правові наслідки для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, що належить до повноважень ТЦК та СП. Окрім цього, оскільки мати [PERSON] не позбавлена батьківських прав відносно доньки [PERSON] , тому вона зобов`язана здійснювати виховання дитини на рівних умовах із батьком. У зв`язку із цим, правові підстави для встановлення вищевказаного юридичного факту відсутні, а тому просили суд відмовити у задоволенні заяви. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтвердив доводи, викладені у заяві. Додатково пояснив, що має намір возити дитину за кордон з метою забезпечення побачень з матір`ю, однак, є військовозобов`язаним, а чинне законодавство не передбачає порядку встановлення статусу батька, що самостійно виховує неповнолітню дитину. У зв`язку із чим звернувся до суду, просить такий факт встановити. Представник заявника згідно договору про надання правової допомоги від 15.01.2023, ордеру на надання правничої допомоги серії ЛВ № 053233 від 28.02.2023 [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримав, додатково пояснив, що заявник є батьком [PERSON] , яка народилася [INFO] , котру фактично виховує самостійно. Матір дитини виїхала за кордон, наразі перебуває в Ірландії, отримала статус біженця, має нову сім`ю, трьох неповнолітніх дітей. Остання аліменти на дитину не платить, оскільки, [PERSON] вважає, що самостійно може матеріально отримувати дитину, тому виконавчий лист про стягнення аліментів до органів виконавчої служби не подавав. Наразі рішень суду про відібрання дитини від матері, позбавлення [PERSON] батьківських прав не має, вона жива, однак проживає окремо, та розлучена із заявником. Наміру звертатися до суду про позбавлення матері батьківських прав заявник не має, оскільки це є крайній захід. При цьому вказав, що [PERSON] вихованням дитини фактично займається сам, хоча остання спілкується з матір`ю в телефонному режимі. Вказав, що наразі чинним законодавством не передбачено порядку встановлення факту самостійного виховання дитини батьком чи підтвердження цього відповідними документами. З цього питання вони зверталися до органів державної адміністрації, однак, їм було повідомлено, що будь-яких довідок з даного приводу не надають. Заявник є військовозобов`язаним, у зв`язку із чим не має права на виїзд за кордон. Однак, вважає, так як він самостійно виховує дитину віком до 18 років, тільки підставі рішення суду зможе підтвердити цей статус, що дасть йому право на виїзд за кордон. Не заперечив, що у [PERSON] та [PERSON] до цього були спори щодо виховання дитини, так як, органом опіки та піклування приймалися рішення щодо визначення місця проживання неповнолітньої та встановлення порядку побачень матері з дитиною. Суд при вирішенні вказаної справи по суті зважає на наступне. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з вказаною нормою, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Наведений у ч.1 ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним, оскільки як передбачено ч.2 вказаної норми у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити та з якою метою. Мета встановлення факту - це ті наслідки, настання яких бажав би заявник. При цьому, питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Так, ч.1 ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті, показаннями свідків оглянути речові докази. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, встановив наступне. [PERSON] народилася [INFO] у шлюбі від батьків [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08.06.2019 Сихівським районним в місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, (а.с.12, 70). В подальшому, 02.03.2018 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , розірвано згідно з рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02.03.2018 (а.с.7-8). [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON] 06.02.2019 присвоєно прізвище « [PERSON] », що підтверджено копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 06.02.2019 (а.с. 21, 71). Після розірвання шлюбу, в продовж 2021-2022 між [PERSON] та [PERSON] виникали спори з приводу визначення місця проживання їхньої дитини, встановлення часу зустрічей, котрі вирішувалися органом опіки та піклування, в результаті чого, місце проживання неповнолітньої [PERSON] , було визначено за місцем проживання батька у [ADDRESS] , що підтверджується копіями довідки №17032 про реєстрацію місця проживання [PERSON] (а.с.20), довідки №136 від 19.11.2019, виданої виконавчим комітетом Літковської сільської ради про реєстрацію місця проживання [PERSON] (а.с.10), розпорядження виконувача обов`язків голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради №432 від 23.07.2021 про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] (а.с.9),розпорядженням №278 Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 06.09.2022щодо встановлення днів та годин зустрічей з малолітньою [PERSON] (а.с.19), акту проведення оцінки рівня безпеки дитини від 15.03.2022, складеного СуСД Сихівського району Львівської міської ради (а.с.13-17). Крім того, з копії виконавчого листа №464/7386/21 виданого 18.01.2022 Сихівським районним судом м. Львова заявник звертався до суду, про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] , оскільки з останньої стягнуто судовий збір (а.с.18) та довідки №120 виданої Приватним ліцеєм «Живе слово» від 18.08.2022 (а.с.11), суд встановив, що [PERSON] в судовому порядку вирішував питання стягнення аліментів на утримання дитини, котра навчається у 6 класі приватного ліцею, однак вказані докази жодним чином не підтверджують факту ухилення матері від обов`язку матеріального забезпечення [PERSON] чи забезпечення навчання останньої. Одночасно, суд звертає увагу, що стороною заявника до матеріалів заяви долучено документи, переклад котрих здійснено з польської та англійської мов на українську мову 9а.с.53-55, 58-60), котрі б могли підтверджувати факт проживання [PERSON] за межами України. Однак, відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору є письмовими доказами котрі подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Вказані документи, [PERSON] не засвідчив своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення, а тим самим не підтвердив суду відповідність копій письмового доказу оригіналу. Оригіналів таких документів, заявником для огляду судом в судовому засіданні надано не було, у зв`язку із чим в силу ст. 79 ЦПК України суд не може такі докази визнати достовірними. З цього слідує, що з народженням [INFO] [PERSON] у батька [PERSON] та матері [PERSON] виникли рівні права та обов`язки щодо виховання їхньої спільної дитини. Як вбачається із заяви, [PERSON] просить встановити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини. Так як, правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними, тому суд встановив, що між [PERSON] , [PERSON] наявні сімейні відносини. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) та те, що відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України передбачено, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, а з огляду на п.2 ч.1 ст. 164 СК України підставою позбавлення батьківських прав, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, суд приходить до переконання, що з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З цього слідує, що підставою встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини батьком, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав матері обмежено або припинено. В судовому засіданні сторона заявника на підтвердження обставин, викладених у заяві, посилалася на те, що [PERSON] не проживає з дитиною, навчанням, вихованням та матеріальним забезпеченням доньки [PERSON] займається сам, а тому є батьком, що самостійно виховує дитину до 18 років. Такі твердження в силу ст. 141 СК України, суд розцінює критично, оскільки розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Разом з тим, останній не надав суду доказу, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Одночасно, суд не погоджується з доводами сторони заявника, що чинним законодавством не передбачено порядку встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини, та видачі документів з даних обставин, виходячи з такого. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Також, суд погоджується з позицією заінтересованої особи, що в силу Порядку надання дозволу громадянам України, які перебувають на військовому обліку у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки № 300\\1\\с\\2382 затвердженого Генеральним штабом Збройних сил України 28.06.2022, ч.1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних до Порядку затвердженого. Постановою КМУ №921, ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», ч.6 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.4 ст.37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що юридичний факт, про встановлення якого просить заявник, фактично не створюватиме для останнього юридичного наслідку у виді отримання права для перетину кордону, оскільки [PERSON] не надав жодних доказів, у зв`язку із чим не довів, що у порядку встановленому чинним законодавством, що регулює питання мобілізації під час воєнного стану він не підлягає призову, або отримав відстрочку від призову на військову службу. Тому з огляду на викладене, зважаючи на те, що заявник не довів, що матір неповнолітньої [PERSON] в силу певних юридичних фактів не виконує прав та обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а тому його вимога викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення є необґрунтована та доказово не підтверджена жодними доказами. Суд, заслухавши пояснення заявника, його представника, представника заінтересованої особи, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані заявником на обґрунтування заяви, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги наявність заперечень зі сторони заінтересованої особи, вважає, що заява [PERSON] не підлягає до задоволення. На підставі вимог ст. ст. 25, 30 ЦК України, 1, 15, 121, 141, 157, 164 СК України, 2, 95, 229, 259, 293, 318, ЦПК України,

Outcome: dismissed