Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

у серпні 2015 року ПАТ «Златобанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , які належать іпотекодавцю, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 4 401 420,04 грн. шляхом передачі у власність іпотекодержателю предмету іпотеки та визнання за ним права власності на зазначене нерухоме майно. 01.02.2022 року ПАТ «Златобанк» звернулося до суду із заявою про заміну предмета позову та збільшення позовних вимог й просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,9 м2, житловою площею - 30,5 м2, (реєстраційний номер об`єкта в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 86716380000), в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 33/1/13-KLMV від 13.02.2013 року в розмірі 8 501 112,53 грн., а саме: суми заборгованості за кредитом 2739999,99 грн., суми заборгованості по процентам 4653191,18 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язань 899608,61 грн., пені 208 312,75 грн., на користь ПАТ «Златобанк», шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, встановленої на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги мотивувало тим, що 31.07.2013 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 328/13/CL, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 2 740 000,00 грн. зі сплатою за користування кредитом 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.05.2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06.08.2013 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим № 2803, згідно якого остання передав в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,9 м2, житловою площею - 30,5 м2. [PERSON] зобов`язання за кредитним договором не виконує, її заборгованість станом на 01.02.2022 року складає 8 501 112,53 грн. Оскільки [PERSON] на звернення банку щодо погашення заборгованості не реагує, останній змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 27.08.2015 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 57). Ухвалою від 01.12.2020 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С., поновлено провадження та призначено підготовче засідання (т. 2 а.с. 21-22). Ухвалою від 14.06.2022 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (т. 2 а.с. 116). Відповідач відзив на позов не подала. Подала письмові пояснення на предмет спору, які просила врахувати, в яких вказала про неможливість посилання банком на факт нікчемності правочину щодо погашення боргу [PERSON] за рахунок депозиту ТОВ «Біпродукт» (т. 2 а.с. 58-61). В судовому засіданні представник позивача - Гутник А.Ж. позов з урахуванням змін предмету позову та збільшенням позовних вимог підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Відповідач, яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила. Представник третьої особи - Сулімов О.П. в судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на неможливість посилання банком на факт нікчемності правочину щодо погашення боргу [PERSON] за рахунок депозиту ТОВ «Біпродукт». Заслухавши представників учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд надійшов до наступного. Судом встановлено, що 31.07.2013 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 328/13/CL, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 2 740 000,00 грн. зі сплатою за користування кредитом 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.05.2015 року (т. 1 а.с. 9-24). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 06.08.2013 року між банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. за реєстровим № 2803, згідно якого остання передала в іпотеку банку належне їй нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,9 м2, житловою площею - 30,5 м2 (т. 1 а.с. 39-49). Матеріалами справи підтверджено одержання [PERSON] від позивача кредитних коштів та наявність боргу за кредитним договором від 31.07.2013 року станом на 01.02.2022 року в розмірі 8 501 112,53 грн., а саме: суми заборгованості за кредитом 2 739 999,99 грн., суми заборгованості по процентам 4 653 191,18 грн., 3% річних за прострочення виконання зобов`язань 899 608,61 грн., пені 208 312,75 грн.(т. 1 а.с. 27-38, 83, 84, т. 2 а.с. 87-89). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено, всупереч умовам укладеного між сторонами договору [PERSON] порушила узгоджений сторонами графік погашення суми кредиту та допустила виникнення заборгованості. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Статтею 525 ЦК України встановлюється, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлюється, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 527 ЦК України встановлюється, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено строк (термін) виконання зобов`язання, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно дост. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене вст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з ч. 3 ст. 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором, що не спростували відповідач та третя особа у справі доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. На позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у неї немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст. 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2020 року у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). В ході розгляду справи відповідач та третя особа не заперечували проти розміру заборгованості, не спростовували його. В єдиних письмових поясненнях за весь час перебування справи у провадженні суду відповідач вказала лише про неможливість посилання банком на факт нікчемності правочину щодо погашення боргу [PERSON] за рахунок депозиту ТОВ «Біпродукт», однак, належних та допустимих доказів погашення заборгованості так і не надали. Враховуючи, що відповідач та третя особа не заперечували існування заборгованості за кредитним договором у [PERSON] , не спростували його розміру під час розгляду справи, а отже погодилися з боргом, а тому обґрунтованим є рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Оцінюючи доводи та пояснення учасників справи, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову. Суд вважає, що позов заявлений правомірно, оскільки [PERSON] всупереч умовам договору не сплачує передбачені нею платежі, чим ухиляється від виконання своїх цивільно-правових обов`язків, до того ж відповідач поручилась за виконання вказаних зобов`язань переданим в іпотеку майном, позовні вимоги ґрунтуються на чинному законодавстві, доведені матеріалами справи і підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами. На підставі викладеного,

Outcome: approved