Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 050,28 грн. та судові витрати. Свої вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовує тим, що 01.02.2011 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно вимог якого, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 300,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік (3 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2021 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по кредитному договору № б/н від 01.02.2011 року в розмірі 10 050, 28 грн. та судового збору у розмірі 2102 грн. Ухвалою суду від 14.07.2022 року заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2021 року у цивільній справі №333/5727/20 скасувано, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 02.08.2022 року на адресу від представника відповідача [PERSON]. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 050,28 грн. В обґрунтування відзиву представник відповідача [PERSON] зазначив, що під час підписання кредитного договору [PERSON] не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, не підписував їх. Крім того, анкета-заява на приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить розмір кредитного ліміту та процентної ставки платіжної картки. Позивачем долучено до матеріалів справи довідку про умови кредитування від 01.02.2011 року №09122150100195344503 до кредитного договору. Проте, анкета - заява від 01.02.2011 року, яка надавалась банком та створює зобов`язання для сторін, йде за №0110150500195349542. Також, за час користування карткою [PERSON] було внесено суму грошових коштів більше за суму знятих коштів, а тому від`ємний баланс по картці суперечить об`єктивним обставинам справи. Відсотки, пеня та комісія, яка банк незаконно нарахував, не повинні бути включені до розрахунку банку. Банком було нараховано суму заборгованості за кредитним договором на підставі неодноразово змінюваних відсоткових ставок, комісій та штрафів, які не були акцептовані позичальником. Позивачем долучено до матеріалів справи виписку по рахунку відповідача, з якої вбачається, що за період з 03.02.2011 року по 26.03.2018 року [PERSON] було знято коштів на загальну суму 8 892,07 грн. Позичальник за період з 03.02.2011 року по 26.03.2018 року повернув грошові кошти у розмірі 11 019,84 грн. Таким чином, переплачена сума по кредиту склала 2 127,77 грн. На думку представника відповідача, зазначені ним у відзиві на позовну заяву обставини є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, представник відповідача [PERSON] просив суд стягнути з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь [PERSON] понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать розписки відповідальних осіб за отримання судових повісток на 08.12.2022 року та 28.02.2023 року. В даному випадку суд враховує клопотання про розгляд справи за відсутності представників позивача, в якому вказано, що позов підтримують в повному обсязі, у разі неявки відповідача, не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с. 3, зворот). В судове засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Від представника відповідача [PERSON]. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та за відсутності відповідача, в якій просив суд відмовити у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 050,28 грн. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній письмові докази, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.7. статуту АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК», на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено тип банку з закритого на публічне акціонерне товариство та змінено найменування банку з Закритого акціонерного товариства комерційного банку ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», який, в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків Товариства з обмеженою відповідальністю Комерційного банку «ПриватБанк». Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». 01.02.2011 року [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н. Анкета - заява від 01.02.2011 року, яка надавалась банком та створює зобов`язання для сторін, йде за №0110150500195349542. Було відкрито кредитний рахунок. Того ж дня відповідач відповідно до Заяви б/н, отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. За розрахунком банку станом на 16.09.2020 року за [PERSON] утворилася заборгованість у розмірі 10 050,28 гривень, яка складається з: 2 107,30 грн. заборгованості за кредитом; 757,28 грн. заборгованості за простроченими відсотками, 7 185,70 грн. - заборгованості по пені. Період стягнення згідно наданого розрахунку з 01.07.2019 року по 29.11.2021 року. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 01.02.2011 року процентна ставка не зазначена, також не зазначено, яку саме просив відповідач отримати картку. При розгляді справи по суті, судом прийнято до уваги, що анкета - заява від 01.02.2011 року, яка надавалась банком та створює зобов`язання для сторін, містить №0110150500195349542. При цьому, позивачем до матеріалів справи долучено довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по договору №SAMDN50000040545731, яка містить №09122150100195344503. Враховуючи такі суперечності з номерами на вказаних документах, відсутності оригінала довідки про умови кредитування, суд не може її вважати допустимим доказом. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами та пеню. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.02.2011 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщенні на офіційному сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, розмір і порядок їх нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1ст.81ЦПК України), крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Будь-яких інших доказів, на підтвердження своїх позовних вимог, ніж ті, що долучені позивачем до позовної заяви, останнім не надано. Таким чином, беручи до уваги усе вище викладене, суд дійшов до переконання щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» процентів за користування кредитом та пені, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог у цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 11.02.2011 року, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: www.privatbank.ua, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Разом з тим, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Також суд враховує, що безпосередньо укладена між сторонами анкета-заява від 11.02.2011 року підписана сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним) та вказується про оформлення зарплатної карти, а не кредитної. Факт користування відповідачем грошовими коштами АТ КБ «Приватбанк» доведено даними руху коштів по картковим рахункам, долученим позивачем до позову. З цих підстав, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 107,30 грн. Також, факт користування [PERSON] кредитними коштами визнано відповідачем у відзиві на позовну заяву. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено, що згідно з виписки по рахунку [PERSON] , останній за період з 03.02.2011 року по 26.03.2018 року використав кредитні коштів на загальну суму 8 892,07 грн. При цьому, судом встановлено, за період з 03.02.2011 року по 26.03.2018 року відповідач повернув грошові кошти шляхом перерахування готівки на свою карту у розмірі 11 019,84 грн. Крім того, суд звертає увагу, що банк, починаючи з 30.09.2011 року по 26.03.2018 року з відповідача стягнув 3 239,71 грн. відсотків за використання кредитного ліміту, хоча умовами анкети-заяви це не було передбачено. Тобто, фактично вказана сума ввійшла до тіла кредиту. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] повернув грошові кошти в сумі 11 019,84 грн., що перевищує заявлені позивачем вимоги, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2 107,30 грн. Розглянувши вимоги представника відповідача [PERSON]. про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн., суд дійшов до висновку про їх задоволення, виходячи з такого. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3). Частиною 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З огляду на викладене, представник відповідача просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. Як доказ понесених витрат на надання професійної правничої допомоги, представником відповідача долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 06.12.2021 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.07.2022 року, додатковий договір від 06.12.2021 року, рахунки на оплату за адвокатські послуги на загальну суму 4 000 грн., акти до договору про надання правової допомоги від 06.12.2021 року на загальну суму 4 000 грн. Розглянувши клопотання представника відповідача, дослідивши надані останнім документи, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд виходить з того, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19). Крім того, саме такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 01.09.2021 року, винесеній за результатами розгляду справи № 178/1522/18, який відповідно до статті 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм. З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи складність справи, а також обсяг виконаних адвокатом робіт, суд дійшов висновку про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір судом покладається на позивача.

Outcome: approved