Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

10.11.2022 року ТзОВ «Фінансова компанія «Ріальто» звернулося до суду із зазначеним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 29.03.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» (торгова марка «MONETKA», первісний кредитор) та [PERSON] було укладено договір № 210329-19112-2, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 5000 гривень, строком на 30 днів, шляхом переказу на платіжну картку, емітовану АТ «АЛЬФА -БАНК» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,2% від суми кредиту за кожен день користування та 4% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. При цьому, позивач зазначає, що вказаний договір не відноситься до споживчого кредитування. Кредитний договір укладено в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет https://monetka.com.ua (https://monetka.ua) та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором є прямою і безумовною згодою відповідача з умовами кредитного договору, Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, з яким [PERSON] ознайомився перед підписанням кредитного договору та отриманням кредиту. Кредитні кошти були відправлені відповідачу на платіжну картку емітовану АТ «АЛЬФА -БАНК», після проходження ним верифікації шляхом підтвердження на номер телефону, указаний клієнтом при оформленні відповідної позики. 01.07.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» та ТОВ «ФК «Ріальто» укладено Договір відступлення права вимоги №01/07/2021-Р/М від 01.07.2021 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором №210329-19112-2 від 29.03.2021 року перейшло до ТОВ «ФК «Ріальто». Незважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідач борг не повертає, що призвело до утворення заборгованості у сумі 15979, 17 гривень, яка складається із: - 5 000 грн.; - заборгованість за кредитом; -3300,00 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, відповідно до п.1.2. Кредитного договору за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом, за період з 29.03.2021 року по 28.04.2021 року (включно); -7679,17 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, відповідно до п.3.3. Кредитного договору за ставкою 4,0 % за кожен день користування кредитом, за період з 29.04.2021 року по 17.06.2021 року (включно), відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Посилаючись на вказані обставини, просить суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «Ріальто» грошові кошти у сумі 15979, 17 грн., а також суму судового збору та витрати на правову допомогу у розмірі 9 000 гривень. 24.02.2023 року до суду від представника відповідача - адвоката Прядуна Р.В. надійшов відзив, у якому позивні вимоги заперечуються з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів факту отримання кредиту та підписання будь-яких кредитних договорів, а також наявності підстав для нарахування процентів і штрафних санкцій. Достовірність змісту кредитного договору [PERSON] не підтверджує та заперечує факт його отримання у березні 2021 року, Крім того, зазначив, що останній не користується номером мобільного телефону: [NUMBER] , на який, як на доказ, посилається позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, та зазначаючи, що саме цей номер телефону було вказано при реєстрації анкети для оформлення кредиту позичальником [PERSON] . Також вважає помилковими й твердження позивача про те, що на правовідносини сторін не поширюються приписи Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки загальний розмір кредиту (5000 грн.), що надавався, не перевищує розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. При цьому, зазначає, що відповідач визнає, що на його картковий рахунок 29.03.2021 року дійсно надійшли грошові кошти у сумі 5 000 грн., які, з врахуванням відсутності кредитного договору, який, на його думку, не було укладено, кредитними коштами вважатися не можуть, в зв`язку з чим [PERSON] готовий повернути саме цю суму -5000 грн., однак, в якості безпідставно набутих коштів, а не в якості кредиту. Також представник відповідача просив суд стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн., та зменшити відповідний розмір заявленої позивачем вимоги щодо оплати послуг адвоката, у розмірі 9000 грн., що, на його переконання, є нерозумним та неспівмірним, оскільки перевищує 50 % від ціни позову. Заперечення на відзив представником позивача суду не надано. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16.11.2022 року було відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності. Крім того, заявив клопотання про витребування доказів - документальної інформації з АТ «АЛЬФА-БАНК», яке, з врахуванням викладеної представником відповідача у відзиві позиції, є необґрунтованим та не стосується предмету спору, а тому не підлягає задоволенню. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позову ТОВ «ФК «Ріальто» до [PERSON] просить відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору про відступлення права вимоги №11/06/2021-Р/М-1 від 11.08.2021 року, ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" відступило ТОВ "Фінансова компанія "Ріальто" право вимоги до позичальників, зокрема, до відповідача [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2021 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», правонаступником якої є ТОВ «ФК «РІАЛЬТО», було перераховано відповідачу грошові кошти, в розмірі 5000 грн., на платіжну карту № [NUMBER] , емітовану АТ «АЛЬФА -БАНК», що підтверджується чеком №390864414 від 29.03.2021 року. Представник позивача стверджує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінанс Інновація" (торгова марка «MONETKA») та [PERSON] 29.03.2021 року було укладено електронний договір №210329-19112-2, за яким він отримав грошові кошти, у розмірі 5000 грн. у рахунок кредиту, строком на 30 днів, шляхом перерахування на його банківський рахунок з використанням реквізитів відповідної його платіжної картки, емітованої АТ «АЛЬФА -БАНК», та під процент у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування та 4,0% від залишку суми кредиту за кожен день прострочення терміну повернення кредиту. Кредитний договір був укладений в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписанням кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». 29.03.2021 року об 11:15:34 год. відповідач підписав кредитний договір шляхом введення в особистому кабінеті на веб-сайті одноразового ідентифікатора 046572, який попередньо був надісланий останньому на вказаний при реєстрації номер мобільного телефону: [NUMBER] , Цього ж дня кредитні кошти були відправлені на платіжну карту відповідача, емітовану АТ «АЛЬФА -БАНК». Відповідач взяті на себе зобов`язання по договору №210329-19112-2 не виконав, у зв`язку із чим станом на 04.11.2021 року виникла заборгованість у розмірі 15979, 17 гривень, яка складається із: - 5 000 грн.; - заборгованість за кредитом; -3300 грн.; - заборгованість за нарахованими процентами, відповідно до п.1.2. Кредитного договору за ставкою 2,2 % за кожен день користування кредитом, за період з 29.03.2021 року по 28.04.2021 року (включно); -7 679,17 грн. - заборгованість за нарахованими процентами, відповідно до п.3.3. Кредитного договору за ставкою 4,0 % за кожен день користування кредитом, за період з 29.04.2021 року по 17.06.2021 року (включно), яка у добровільному порядку відповідачем не погашена. Вказані обставини відповідачем спростовуються. Так, у відповідності до доводів представника відповідача, викладених у відзиві на позов, [PERSON] , не оспорюючи факт належності йому вищезазначеної банківської картки емітованої АТ «АЛЬФА -БАНК» та зарахування на його картковий рахунок у вказаний день та час коштів, у сумі 5000 грн., які вважає безпідставно набутими грошовими коштами, тому готовий їх повернути власнику, заперечує, при цьому, факт укладення 29.03.2021 року в електронному вигляді Договору №210329-19112-2 для отримання кредиту й достовірність змісту договору, з яким його не було ознайомлено, не визнає, заперечуючи також і факт підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором та його отримання в якості підтвердження оферти на телефонний номер мобільного оператора: [NUMBER] , який відповідачем не використовується. Долучені до матеріалів справи докази вважає недопустимими та оформленими неналежним чином, відтак перевірити їх достовірність неможливо. На підтвердження укладення договору №210329-19112-2 від 29.03.2021 року суду представлено наявні в матеріалах справи документальні текстові файли у форматі PDF у роздрукованому вигляді, які належним чином не завірені та ніким не підписані: - Договір №210329-19112-2 від 29.03.2021 року; - чек про проведення переказу від 29.03.2021 року; - Розрахунок заборгованості за Договором №210329-19112-2 від 29.03.2021 року; - Анкета-заява на кредит №809015;- Хронологія укладення електронного Договору №210329-19112-2 та Процес оформлення та розгляду заяви. Також в матеріалах справи містяться не завірені копії установчих та дозвільних документів щодо провадження своєї діяльності відповідними суб`єктами, а саме: Внутрішні правила надання грошових коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, через мережу інтернет Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Фінанс Інновація"; - Виписка з ЄДРПОУ; Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ "Фінансова компанія "Ріальто" серії ФК №1393 від 23.04.2020 року; - Статут ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «РІАЛЬТО» (2020 рік); - Договір відступлення права вимоги №01/07/2021-РМ від 01.07.2021 pоку; - Акт приймання-передачі прав №1 від 01.07.2021 року до вищевказаного договору та документи. Суд відхиляє перелічені докази, оскільки вказані документи не містять підпису відповідача як позичальника, дати складання/затвердження. Відсутність цих реквізитів виключає можливість переконатися в тому, чи справді саме викладені в них умови мали на увазі сторони, укладаючи кредитний договір, чи був відповідач з ними належно ознайомлений і саме на таких умовах погоджувався отримати кредит. Надані позивачем Правила надання грошових коштів у позику ТОВ "Фінансова компанія "Фінанс Інновація", правонаступником якої ТОВ "Фінансова компанія "Ріальто" являється, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання фінансовою компанією додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені. Зокрема, наявний в матеріалах справи кредитний договір, долучений до позову, не містить власноручного підпису [PERSON] або його електронного цифрового підпису. Не надано відповідних доказів щодо використання цифрового підпису, в розумінні Закону України «Про електронну комерцію», при підписанні кредитного договору й позивачем. Крім того, не може вона вважатися достовірним доказом й долучена до позову Довідка №809015 від 17.08.2022 року, оскільки з матеріалів справи не вбачається зв?язок між сторонами спору і ТОВ «ДЕВЕЛОПМЕНТ ІННОВЕЙШИНС», яким видано Довідку №809015 від 17.08.2022 року, та його відношення до предмету спору. Також відсутні у матеріалах справи будь-які підтверджуючі дані щодо ознайомлення відповідача з відповідним договором або направлення його останньому. Крім того, долучений до справи Договір №210329-19112-2 від 29.03.2021 року не є оригінальним примірником електронного Кредитного договору, він може бути змінюваним та перетворюваним й перевірити відповідність кредитного договору від 29.03.2021 року на відповідність примірному договору, про що стверджується у позові, неможливо. В постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17-ц Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України). Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19. Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон). Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону). Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору, а частиною сьомої статті 11 вказаного Закону України регламентовано, що електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок про те, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок про те, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Разом з тим, у постанові від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує чч.2, 3 ст.215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до роз`яснень, що надані в п. 23, 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 р. №2, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей про належність і допустимість доказів. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Оцінивши докази по справі, з точки зору їх достовірності, належності, допустимості, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не доведено факт укладення 29.03.2021 року Договору №210329-19112-2 з відповідачем. Разом з тим, судом враховано факт визнання відповідачем надходження на його банківський рахунок коштів у розмірі 5000 грн., які він, згідно викладеної у відзиві позиції, вважає безпідставно набутим майном, що підлягає поверненню не в якості кредиту, а в якості безпідставно набутих грошових коштів. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь позивача слід стягнути грошові кошти в сумі 5000 грн. В іншій частині вимог позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат між сторонами за результатами розгляду справи, суд виходить з наступного. Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Із положень ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Інтереси позивача представляє адвокат Руденко Костянтин Васильович, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльність № 2412, видане Радою адвокатів Полтавської області 23 жовтня 2018 року та довіреності від 09 листопада 2021 року. Звертаючись до суду, позивач згідно вимог ст.134 ЦПК України, в позовній заяві зазначив про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, що складається з витрат на правову допомогу та становить 9000 грн., на підтвердження понесення яких до позовної заяви долучено: Договір про надання юридичних послуг №02/06/2022 від 02 червня 2022 року; Довіреність, видану ТОВ "ФК "Ріальто" адвокату Руденку К.В. на представництво інтересів у судах; Платіжне доручення про сплату витрат на правничу допомогу, а згідно акту приймання-передачі наданих послуг № 4/01 від 01.09.2022 року [PERSON] займався підготовкою позовних заяв щодо стягнення заборгованості з різних боржників, в тому числі і щодо [PERSON] , вартість наданих послуг щодо кожного боржника окремо складає по 9000 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву просила стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 гривень. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано: Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХМ № 000025, Ордер серії ВХ 1040552 від 13.02.2023 року; Договір про надання правової допомоги від 13.02.2023 року, укладений із адвокатом Прядуном Р.В., Додатковий договір до вищевказаного Договору від 13.02.2023 року, в якому визначено, що розмір адвокатського гонорару адвоката становить 5000 гривень та копію квитанції до платіжної інструкції від 17.02.2023 року щодо оплати [PERSON] послуг у вправі №686/23935/22. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI). Враховуючи обсяг наданих представником позивача адвокатом Руденком К.В. послуг, співмірність наданих адвокатом послуг та суми виплаченого гонорару, та те, що справу було розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, де документами по справі є позовна заява про розгляд справи без участі позивача та його представника), задокументований адвокатом перелік наданих послуг, а також те, що позов задоволено частково, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на надання професійної правової допомоги у розмірі 2816, 10 гривень. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні ним судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у сумі: судовий збір у розмірі 776,32 грн. (5000х2481/15979,17) та витрати на правову допомогу - у сумі 2816,10 грн.(9000х31,29/100) пропорційно до задоволених позовних вимог. Беручи до уваги, що позов задоволено у пропорційному співвідношенні (5000:15979,17х100) 31,29% від ціни позову тому співмірність наданих адвокатом Прядуном Р.В. послуг та те, що справу було розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, де документами по справі є відзив та клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та розгляд справи без участі сторін), враховуючи, що представником заперечення на відзив та на відповідну заяву представника відповідача про стягнення витрат правової допомоги складає (5000х(100%-31,29%)/100) 68,71% тому суд приходить до висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на надання професійної правової допомоги у розмірі 3435,5 гривень.

Outcome: partial