Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

05.06.2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району, треті особи Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області, завідувач Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району [PERSON] про поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що наказом по Бугаївському дошкільному навчальному закладу «Дивосвіт» №66 від 06.10.2011 вона була призначена на посаду вихователя вказаного закладу з 06.10.2011 року. В період з 16.12.2014 року по 09.10.2017 року, згідно з наказом №182 від 16.12.2014 року, перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. В перший робочий день, 10.10.2017 року до роботи вона не була допущена та наказом №62 від 10.10.2017 року була звільнена з роботи на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку). Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2018 року в справа №568/879/17 позивач була поновлена на роботі з 10.10.2017 року. 14 травня 2018 року відповідно до наказу №37 на підставі рішення суду, позивач була поновлена на роботі. В той же день наказом №38 від 14.05.2018 (в наказі вказано 2017 рік) була звільнена із займаної посади з 10.10.2017 року на підставі п.3 ч. ст..41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку) та п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Вважає, що наказ про її звільнення є незаконним, оскільки підставою для звільнення стало вчинення нею аналогічних «аморальних проступків», які слугували винесенню наказу про її звільнення 10.10.2017 року. Вказаним підставам звільнення було надано оцінку при прийняті рішення Радивилівським районним судом в справі №568/879/17. Видання повторного наказу про її звільнення з тих самих підстав, вказує на самоуправство та свідоме невиконання завідувачем Бугаївського ДЗН «Дивосвіт» [PERSON] рішення суду. Щодо посилання в наказі №38 від 14.05.2017 (2018 року) на відсутність позивача на роботі без поважних причин протягом 4 години 30 хвилин з 13.00 години по 17.30 годин 10.10.2017 року, то слід звернути увагу на той факт, що наказом №62 від 10.10.2017 року вона була звільнена з роботи. Однак, відсутність її на робочому місці не можна вважати прогулом без поважних причин, оскільки мало місце відсутність її на роботі з причин вимушеного прогулу, що встановлено рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 11.05.2018 року в справі №568/879/17. Окрім того, звільнення її з роботи за вказаний прогул суперечить вимогам ст.148 КЗпП України, відповідно якої дисциплінарне стягнення застосовується безпосередньо за виявлення проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення і не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Окрім того, її звільнення відбулось без попередньої згоди первинної профспілкової організації, що суперечить ст..43 КЗпП України. За таких обставин, просить поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати, завдану моральну шкоду в розмірі 150000 гривень. Також просить постановити окрему ухвалу, якою звернутись до правоохоронних органів та управління держпраці про вжиття заходів реагування щодо виявлених порушень керівництвом Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» трудового законодавства. Ухвалою суду від 08 червня 2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору щодо вимог про відшкодування моральної шкоди. 18.06.2017 року позивачем усунуто недоліки, надано докази сплати судового збору у визначеному судом розмірі. 23 червня 2018 року ухвалою судді було відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено справу до судового розгляду. 12 липня 2018 року [PERSON] подано заяву про залучення до участі у справі співвідповідача та уточнення позовних вимог. Просить залучити до участі у справі в якості співвідповідача Бугаївську сільську раду Радивилівського району Рівненської області та стягнути з Бугаївської сільської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Панчук М.В. Ухвалою від 24 вересня 2018 року справа прийнята до провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 28 листопада 2018 року відмовлено представнику Бугаївської сільської ради Бернацському О.В. у відводі судді. Ухвалою суду від 28 листопада 2018 року задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Бугаївської сільської ради та прийнято уточнені позовні вимоги [PERSON] 10 грудня 2018 року представником Бугаївської сільської ради подано зустрічний позов до [PERSON] про визнання дій [PERSON] протиправними, поведінки аморальною та стягнення матеріальних збитків. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача Бугаївского дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району Бернацського О.В. про зупинення провадження у справі до розгляду касаційної скарги у справі №568/879/17 Касаційним цивільним судом Верховного суду. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову Бугаївської сільської ради Радивилівського району Рівненської області. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» Радивилівського району довідку про розмір середньомісячної заробітної плати, отримуваної [PERSON] станом на 14.05.2018 рік та витребувано у Бугаїівській сільській раді довідки про відкриті рахунки, із зазначенням їх реквізитів. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви Бугаївської сільської ради про виключення її з числа відповідачів у вказаній справі. Ухвалою суду від 09 січня 2019 року суд звернувся до первинної профспілкової організації, яка діє у Бугаївському ДНЗ «Дивосвіт» із запитом про надання згоди на звільнення [PERSON] з посади вихователя вказаного навчального закладу. На час виконання ухвали провадження у справі зупинено. 15 січня 2019 року позивач [PERSON] надала суду докази доплати судового збору в розмірі 795,20 гривень. На виконання ухвали суду представник Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» повідомив, що виконати ухвалу суду від 09.01.2019 року про надання довідки про розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] станом на 14.05.2018 року неможливо, оскільки станом на 14.05.2018 року [PERSON] у Бугаївському ДНЗ «Дивосвіт» не працювала, оскільки з 16.12.2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. На виконання ухвали суду від 09 січня 2019 року про витребування доказів. представник Бугаївської сільської ради повідомив, що Бугаївський ДНЗ «Дивосвіт» має власні бюджетні призначення і не фінансується за рахунок Бугаївської сільської ради. Профспілковий комітет Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» 08.02.2019 року направив до суду повідомлення на виконання ухвали суду від 09 січня 2019 року, відповідно до якого на засіданні 30.01.2019 року було ухвалено рішення про надання згоди на звільнення [PERSON] з посади вихователя Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи), згідно п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 11 березня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору профспілковий комітет Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» Радивилівського району. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями року справу передано для розгляду судді Радивилівського районного суду Троцюк В.О. Ухвалою від 11 січня 2021 року справа прийнята до свого провадження, вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року задоволено клопотання позивача та залучено до участі у справі Радивилівську міську раду, як правонаступника Бугаївської сільської ради та змінено назву відповідача на Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області. Ухвалою суду від 01 жовтня 2021 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді відмовлено. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року в задоволенні клопотання завідувача Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу [PERSON] про виклик свідків відмовлено. Також відмовлено в задоволенні клопотання завідувача Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу [PERSON] про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору. Також відмовлено в задоволенні клопотання завідувача Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу [PERSON] про призначення у вказаній справі комплексної психолого-педагогічної експертизи. Клопотання завідувача Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу [PERSON] про закриття провадження у справі задоволено частково, закрито провадження у справі в частині позовних вимог до Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу та виключено з числа третіх осіб без самостійних вимог профспілковий комітет Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу. Третю особу завідувач Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району [PERSON] замінено на фізичну особу [PERSON] . Також вказаною ухвалою повернуто [PERSON] заяву про уточнення позовних вимог. Протокольною ухвалою від 20.09.2022 року було задоволено клопотання [PERSON] про допит її в якості свідка. Однак, [PERSON] тричі на виклики до суду не з`явилася, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи. Ухвалою від 06 березня 2023 року відмовлено в задоволенні заяв [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про залучення до участі в справі за позовом [PERSON] до Радивилівської міської ради Рівненської області, третя особа на стороні відповідача без самостійних позовних вимог [PERSON] , про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди, як третіх осіб на стороні відповідача без самостійних позовних вимог Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги та просять задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник позивача додатково пояснив, що завідувачем закладу дошкільної освіти [PERSON] рішення Радивилівського районного суду віл 11.05.2018 року про поновлення [PERSON] на роботі фактично не виконане, оскільки після видачі наказу про поновлення на роботі, [PERSON] не була допущена до роботи. Наказ про звільнення [PERSON] №38 від 14.05.2018 (в наказі вказано 2017) повністю дублює наказ №62 від 10.10.2017 року, а текст наказу ідентичний попередньому наказу про звільнення та як підстави звільнення, вказано ті ж самі обставини звільнення, які були предметом розгляду при розгляді справи №568/879/17 за позовом [PERSON] про поновлення на роботі. Суд, приймаючи рішення, надав оцінку вказаними обставинам та дійшов висновку про незаконність вказаного наказу та поновлення [PERSON] на роботі. Окрім того, просить суд врахувати ту обставину, що на час розгляду справи Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу ліквідовано без правонаступництва, тому поновити [PERSON] на попередній посаді неможливо, просить застосувати до спірних правовідносин ст.240-1 КЗпП України. Щодо посилання представника третьої особи [PERSON] про відсутність предмету спору з огляду на те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки відсутня вимога про скасування наказу про її звільнення, то просить суд врахувати наступне. За приписами частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП України, а, отже, встановивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Вимога про скасування наказу про звільнення є зайвою, оскільки такий спосіб захисту не визначений законодавством як спосіб захисту порушеного трудового права. Враховуючи викладене, вважає клопотання представника третьої особи [PERSON] про закриття провадження у справі безпідставним. При ухваленні рішення просить суд врахувати положення Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» та постанову Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №344/7932/16-ц. Одночасно з прийняттям рішення судом, просить суд винести окрему ухвалу, звернувшись до правоохоронних органів та управління Держпраці в Рівненській області для вжиття належних заходів реагування щодо порушень трудового законодавства в роботі керівництва Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» та усунення наслідків цих порушень. Представник відповідача Радивилівської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визнав, та просив суд при розрахунку суми, що підлягає стягненню, врахувати інформацію ліквідаційної комісії Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу щодо розміру середнього заробітку [PERSON] . Щодо позовної вимоги щодо стягнення моральної шкоди, вважає її необгрунтованою та не підтвердженою жодними належними доказами. Окрім того, просить суд врахувати, що Радивилівська міська рада залучена до участі у справі як правонаступник Бугаївської сільської ради, а тому не може нести тягар про відшкодування моральної шкоди. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] вважає вимоги позивача необґрунтованими та безпідставними. Вказує, що звільнення [PERSON] відбулось з дотриманням вимоги закону. Поведінка [PERSON] є аморальною, зокрема щодо публікації в соціальних мережах фото в купальнику та з алкогольними напоями, що унеможливлює вказаною особою займати посаду, пов`язану з виконанням обов`язків щодо виховання дітей. Також [PERSON] з`являлась в громадських місцях в стані алкогольного сп`яніння. Така поведінка є неприйнятною для суспільства, суперечить усталеним нормам моралі. Окрім того, представник третьої особи вказує, що провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки позивачем оскаржується наказ №38 від 14.05.2018 року (у наказі вказано 14.05.2017 року) та з його скасуванням вона пов`язує своє поновлення на роботі. Однак, наказом по Бугаївському ДНЗ «Дивосвіт» від 30.01.2019 року №9 внесені зміни до оскаржуваного наказу, в зв`язку з чим, наказ у попередній своїй редакції втратив чинність, що є беззаперечною підставою для закриття провадження у справі. Також на думку представника третьої особи, позивачем не вірно обрано спосіб захисту своїх порушених трудових прав, що є самостійною підставою для відмови у позові. Позивачка в позовній заяві не просить скасувати наказ №38 від 14.05.2018 року про своє звільнення, а отже він залишається чинним. Без скасування вказаного наказу, поновлення на роботі [PERSON] є неможливим. Також, у такому випадку, не підлягають до задоволення решти позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, що є похідними вимогами. Просить закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору, а у випадку, якщо суд не знайде підстав для задоволення вказаного клопотання, відмовити в позові. Суд, заслухавши пояснення представників сторін процесу, дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №568/879/17 за позовом [PERSON] до Бугаївського дитячого навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району, третя особа завідувач Бугаївського ДНЗ «Дивосвіт» [PERSON] про поновлення на роботі і оплату за час вимішеного прогулу, встановлено, що рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2018 року [PERSON] поновлено на роботі на посаді вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району Рівненської області із 10.10.2017 року. Стягнуто з Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району Рівненської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.10.2017 року по 11.05.2018 рік та завдану моральну шкоду. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. Рішення набрало законної сили. Предметом розгляду у вказаній справі було звільнення [PERSON] з посади вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району відповідно до наказу №62 від 10.10.2017 року на підставі п.3 ч.1 с.41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи). Згідно наказу №62 від 10.10.2017 року [PERSON] було звільнено з посади вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, з огляду на те, що [PERSON] ввела в оману та не повідомила керівництво та профком навчального закладу про те, що під час працевлаштування та роботи в даному закладі одночасно перебувала на денній формі навчання в Міжнародному економіко-гуманітарному університеті ім.С.Дем`янчука, навчалась на денній формі навчання в Радивилівському професійному ліцеї, 20.08.2017 року під час урочистих заходів в с.Сетрятин Радивилівського району, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, в неадекватному стані, вчинила бійку в громадському місці та висловлювалась лайкою на адресу жителів села, в соціальних мережах (інтернет-спільнотах), в тому числі на особистій сторінці (профілі), розмістила ряд світлин, які засвідчують аморальну поведінку вихователя. Вказаним рішенням встановлено, що під час розгляду справи по суті обставин вчинення [PERSON] аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаних з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті) не встановлено. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання зазначеного рішення суду, наказом по Бугаївському дошкільному навчальному закладі «Дивосвіт» Радивилівського району №37 від 14 травня 2018 року «Про поновлення на роботі» [PERSON] поновлено на попередній посаді вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району. (т.1 а.с. 10). 14 травня 2018 року (в наказі вказано 2017 року) керівником Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району Рівненської області видано наказ №38 «Про звільнення», яким [PERSON] звільнено посади вихователя на підставі п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України (вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням жданої роботи), п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) з 10 жовтня 2017 року. (т.1 а.с. 11). За змістом вказаного наказу, вбачається, що [PERSON] звільнена з посади вихователя з огляду на наступні факти: ввела в оману та не повідомила керівництво та профком навчального закладу про те, що під час працевлаштування та роботи в даному закладі одночасно перебувала на денній формі навчання в Міжнародному економіко-гуманітарному університеті ім.С.Дем`янчука, навчалась на денній формі навчання в Радивилівському професійному ліцеї, 20.08.2017 року під час урочистих заходів в с.Сетрятин Радивилівського району, перебуваючи у відпустці по догляду за дитиною, в неадекватному стані. вчинила бійку в громадському місці та висловлювалась лайкою на адресу жителів села, в соціальних мережах (інтернет-спільнотах), в тому числі на особистій сторінці (профілі). розмістила ряд світлин, які засвідчують аморальну поведінку вихователя, 10.10.2017 року була відсутня на роботі без поважних причин протягом робочого дня 4 год.30 хв.: з 13.00 год. до 17.00 год. При звільненні [PERSON] 14.05.2018 (в наказі вказано 2017 року) з посади вихователя на підставі п.3 ч.1 ст. 41 КЗпП України, роботодавець посилається на ті ж самі підстави звільнення [PERSON] , що були предметом розгляду справи №568/879/17. Додатковою підставою звільнення стало відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Днем звільнення [PERSON] відповідно до вказаного наказу є 10.10.2017 року. За таких обставин, 14.05.2018 [PERSON] було поновлено на попередній посаді вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району та відразу ж 14.05.2018 року звільнено з тих самих підстав, що й відбулось звільнення 10.10.2017 року. В подальшому, 30 січня 2019 року керівником Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району Рівненської області видано наказ №9 «Про внесення змін до наказу від 14.05.2017 №38 «Про звільнення [PERSON] » з метою виправлення помилок в наказах з кадрових питань в період з 01.01.2018 року по 30.01.2019 року, спричинених некоректним викладенням змісту наказів та дат їх прийняття, наказ №38 від 14.05.2017 «Про звільнення [PERSON] » викладено в новій редакції. Зокрема змінено дату наказу - 14.05.2018 р., змінено дату звільнення - 14.05.2018 року та виключено посилання звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин). Також змінено підстави винесення вказаного наказу. (т.1 а.с.151) З огляду на зміст наказу про звільнення [PERSON] №62 від 10.10.2017 року, що був предметом розгляду справи №568/879/17, та наказу про звільнення [PERSON] №38 від 14.05.2018 року покладено одні і ті ж обставини. Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18 виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що при звільненні 14.05.2018 року [PERSON] із посади вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району були порушені її трудові права. Судом встановлено, що позивача [PERSON] було звільнено із посади вихователя Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району без законних підстав. За таких обставин, суд вважає за необхідне визнати звільнення [PERSON] з посади вихователя Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу Радивилівської міської ради на підставі наказу Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Радивилівського району №38 від 14 травня 2017 року (зі змінами відповідно до наказу №9 від 30.01.2019 року)«Про звільнення [PERSON] » неправильним. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Бугаївським дошкільним навчальним закладом «Дивосвіт» Бугаївської сільської ради Рівненської області. Бугаївська сільська рада Радивилівського району Рівненської області, правонаступником якої є Радивилівська міська рада, є засновником вказаного закладу дошкільної освіти. Рішенням Радивилівської міської ради №82 від 11 січня 2021 року змінено назву Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Бугаївської сільської ради Рівненської області замінено на Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області. Згідно рішення Радивилівської міської ради №201 від 08.04.2021 року «Про припинення шляхом ліквідації юридичної особи Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області» вказану юридичну особу Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області припинено шляхом ліквідації. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб. фізичниз осіб -підприємців та громадських формувань 17.09.2021 Бугаївський заклад дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу Радивилівської міської ради Дубенського району Рівненської області припинено без правонаступництва. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-33 цс14 від 21.05.2014 закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч.1 ст. 235, ст. 240-1 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення/переведення відбулося з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 3 п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №9 у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч.2 ст. 235 КЗпП). Одночасно суд визначає працівника звільненим за п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації. Аналогічна норма міститься у ст. 240-1 КЗпПУ у якій зазначено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. З аналізу наведених норм та правил очевидним є висновок про те, що неможливість поновлення працівника на попередній посаді може бути пов`язано виключно з однією обставиною ліквідацією підприємства. За таких обставин, суд приходить до висновку, що поновлення [PERSON] на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації навчального закладу, а тому необхідно визнати [PERSON] звільненою з посади вихователя Бугаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Дивосвіт» комбінованого типу Радивилівської міської ради на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з 17 вересня 2021 року. Ліквідація навчального закладу унеможливлює поновлення позивача на роботі, проте не позбавляє її права на отримання виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з часу незаконного звільнення до початку ліквідації закладу освіти в якому позивач здійснювала трудову діяльність. Відповідно до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Таким чином, оскільки звільнення [PERSON] мало місце без законної підстави, на користь позивача з Радивилівської міської ради, як правонаступника Бугаївської сільської ради (засновника Бугаївського дошкільного навчального закладу «Дивосвіт» Бугаївської сільської ради Рівненської області) підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2018 року по 17.09.2021 року в розмірі 111882,21 гривень. Сума визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податковим агентом. Обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу здійснюється у відповідності до ст.27 Закону України «Про оплату праці» та відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. Відповідно до п. 2 вищевказаного Порядку, у разі обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. До моменту незаконного звільнення з роботи 14.05.20218 року позивачка [PERSON] перебувала у вимушеному прогулі в зв`язку з її звільненням 10.10.2017 року. Рішенням Радивилівського районного суду від 11 травня 2018 року (справа №568/879/17) встановлено розмір середньомісячної заробітної плати [PERSON] на посаді вихователя згідно тарифікаційного списку працівників дитячих дошкільних закладів станом на 10.10.2017 рік 2 827 гривень 35 копійок. Таким чином, розмір середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 15.05.2018 року по 17.09.2021 року становить 111882,21 гривень: за 2018 рік - 21407,01 гривень, за 2019 рік - 33928,20 гривень, 2020 рік - 33928,20 гривень, 2021 рік - 22618,80 гривень. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а має самостійне юридичне значення. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що полягало у звільнення позивача із займаної посади, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц Враховуючи те, що противоправними діями відповідача позивачу завдано фізичних і моральних страждань, які полягають у тому, що позивач зазнала переживань з приводу її повторного незаконного звільнення, втратила душевний спокій, душевні страждання посилювались тим, що вона безпідставно була позбавлена права на роботу та відповідно отримання прибутку, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог у цій частині. Однак на думку суду, заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 150000 грн. є завищеним та не в повній мірі відповідає характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнала позивач, суті спірних правовідносин та засадам розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачу, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховує тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає визначити суму моральної шкоди у розмірі 20000 грн., що є справедливим, відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для їх відшкодування. Питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 гривень з розрахунку ставки судового збору на день звернення до суду. При цьому, враховуючи, що позивачем за подання позовної заяви в частині відшкодування завданої моральної шкоди сплачувався судовий збір у сумі 1500 гривень, то понесені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на її користь. На виконання вимог частини 2 статті 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Outcome: approved