Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Дидинська Богдана Миронівна, звернулися в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕЛВІК", Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІДЖИ ФІНАНС", [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Д.В. Позовні вимоги мотивують тим, що 26.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 187/ФКВ-07, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США на споживчі цілі зі сплатою 14,60 % річних з кінцевим терміном повернення до 25.06.2022 року. Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між Банком та іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки № 187/ФКВ квіп - 07 від 26.06.2007 року, згідно з умовами якого вони передали в іпотеку Банку належну їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 23.12.2005 року чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . 26 червня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" та [PERSON] було укладено Договір поруки № 187/Zфпор-07-01. 02.09.2020 року між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено Договір про відступлення права вимоги № 2303/К/1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1609. З інформаційної довідки від 02.02.2022 року №297530640 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивачам стало відомо, що 26.01.2022 року належна їм на праві власності квартира продана Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЛВІК» відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим № 92, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2566194221020, номер запису про право власності: 46355603, індексний номер: 63065165 від 26.01.2022 року. З інформаційної довідки від 15.02.2022 року № 299621957 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стало відомо, що ТОВ "ДЕЛВІК" перепродало відповідачу [PERSON] квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Берегівського міського нотаріального округу Романович І.В. за реєстровим номером 581 . Позивачі вважають, що договір купівлі-продажу квартири від 26 січня 2022 року є недійсним з наступних мотивів. Підпунктом 4.4.2 пункту 4.4 Іпотечного договору від 26.06.2007 року передбачено, що іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки на підставі договору купілі-продажу, але зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу Повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки Предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки укладений відповідно до цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності на Предмет іпотеки. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу повідомило лише позичальника [PERSON] , який є відмінним від іпотекодавців, що у нього станом на 02 вересня 2020 року виникла заборгованість у загальному розмірі 2 419 752,23 грн., яка складається із суми основної заборгованості за кредитним договором у розмірі 901 209.52 грн., суми несплачених процентів у розмірі 1 518 542, 71 грн., яку потрібно оплатити протягом 30-ти днів з моменту отримання. [PERSON] направив відповідь на повідомлення-вимогу, де значив, що він не погоджується із сумою боргу та вилученням предмету іпотеки але готовий до перемовин і врегулювання спору в добровільному порядку за меншою ціною, мотивуючи тим, що рішенням Виноградівського районного суду від 21.01.2014 року позов ПАТ "Дельта Банк" задоволено: стягнуто з [PERSON] , та майнового поручителя [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 437 528,91 грн. (чотириста тридцять сім тисяч п`ятсот двадцять вісім гривень 91коп.), що складається з 262 170.40 грн.(двісті шістдесят дві тисячі сто сімдесят гривень 40 коп.) суми заборгованості за тілом кредиту; 175 358.51 грн. (сто сімдесят п"ять тисяч триста п`ятдесят вісім гривень) 51 коп.- сума заборгованості за відсотками. В той же час ТОВ «ДІДЖИ-ФІНАНС» не направлялось повідомлення [PERSON] , яка є фінансовим поручителем та трьом співвласникам квартири, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які є іпотекодавцями про продаж квартири у відповідності до ст.38 Закону України «Про іпотеку». Два співвласники квартири [PERSON] та її син [PERSON] з 04 червня 2014 року проживали і були зареєстровані по [ADDRESS] . Майновий поручитель померла [INFO] . Отже, відчуження спірної квартири без повідомлення трьох іпотекодавців, які є власниками квартири та майнового поручителя [PERSON] , відбулося з порушенням вимог підпункту 4.4.2 пункту 4.4 Іпотечного договору від 26.06.2007 року, ст. 35, 38 Закону України «Про іпотеку», що є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 26.01 2022 року недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 215-235 ЦК України. Крім того, наступним порушенням є те, що предмет іпотеки був проданий по заниженій ціні. Предмет іпотеки був оцінений сторонами іпотечного договору від 26.06.2007 року в 227250.00 гривень, що на день укладення договору, становило еквівалент 45 000 доларів США (1 дол. - 5.05 грн.), однак на користь ТOB ''ДЕЛВІК» ця квартира можливо відчужена лише за 185 000 гривень. ТОВ "ДІДЖИ ФІНАНС" звернулось до позивача [PERSON] із зверненням про те, що станом на 02 вересня 2020 року в нього виникла заборгованість у загальному розмірі 2 419 752, 23 грн., яка складається із суми основної заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 209,52 грн., суми несплачених процентів у розмірі 1 518 542,71 грн., яку потрібно оплатити протягом 30-ти днів з моменту отримання. Позивач не погодився із сумою боргу встановленою ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» 2 419 752.23 грн., що станом на 02 вересня 2020 року становило еквівалент суми 54021 доларів США (1 дол. - 28.11 гривень). Рішенням Виноградівського районного суду від 21.01.2014 року достроково розірвано кредитний договір. Постановою державного виконавця віл 13.05.2015 року відкрито виконавче провадження за рішенням суду (виконавче провадження №47500348). Таким чином, судовим рішенням, що набрало законної сили та має силу преюдиції, встановлено, що зобов`язання за кредитним договором № 187 ФКВ-07 від 26.06.2007 року припинилося на майбутнє, у відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 653 ЦК України 04.02.2014 року - з моменту набрання рішенням Виноградівського районного суду від 21.01.2014 року законної сили. 26.01.2022 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» звертаючись до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири товариству «ДЕЛВІК», знаючи про розірвання кредитного договору від 26.06.2007 року та про установлений судовим рішенням від 21.01.2014 року розмір заборгованості позичальника на момент розірвання кредитного договору в сумі 437 528.91 гривень, надав нотаріусу копію письмової вимоги із простроченою заборгованістю сумою 2 419 752.23 гривень. Нарахування товариством «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованості після 21.01.2014 року за розірваним кредитним договором № 187/ФКВ-07 від 16.06.2007 року є безпідставним, а збільшення розміру заборгованості у письмовій вимозі, заявленої лише до [PERSON] , яка є істотно більшою ніж установлена рішенням Виноградівського районного суду від 21.01.2014 року є необґрунтованим. Наведене свідчить про недобросовісність дій товариства «ДІДЖИ ФІНАНС» та включення до розміру заборгованості [PERSON] платежів, котрі не підлягали до стягнення внаслідок припинення зобов`язань за кредитним договором від 26.06.2007 року на майбутнє з моменту набрання законної сили судовим рішенням від 21.01.2014 року у справі 299/3854/13-ц. Таким чином, позивачі вважають, що нотаріус не мала права посвідчувати договір купівлі-продажу від 26.01.2022 року без надання відповідачем належних і допустимих доказів щодо розміру заборгованості за основним зобов`язанням (розміру забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя), враховуючи преюдиційну обставину, встановлену судовим рішенням щодо розміру заборгованості та без повідомлення трьох іпотекодавців май майнового поручителя. За наявності судового рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, розірвано кредитний договір, визначено розмір заборгованості на момент розірвання, відповідач не мав правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, саме в рахунок визначеного відповідачем боргу в розмірі 2 419 752, 23 грн. Позивачі просять: - визнати недійним договір купівлі-продажу чотрикімнатної квартири [ADDRESS] , укладений 26 січня 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕЛВІК" , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Дар"єю Володимирівною, реєстровий номер 92; - скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Дар`ї Володимирівни з відкриттям розділу індексний номер: 63065165 від 26 січня 2022 року 12:59:28, щодо державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕЛВІК" на підставі договору купівлі-продажу від 26 січня 2022 року; - витребувати з чужого незаконного володіння чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] від [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЛВІК» на користь позивачів судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції (а.с.3-10 т.1). Представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» подано до суду відзив на позовну заяву (а.с. 54-89 т.1). Поданий відзив мотивує наступним. В іпотечному договорі від 26.06.2007 р. № 187/ФКВ квіп-07, що був укладений з метою забезпечення виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, містилося відповідне іпотечне застереження - «Розділ 4. Порядок звернення стягнення та реалізації предмета іпотеки». ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було прийнято рішення про задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок продажу від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, внаслідок чого й було укладено 26 січня 2022 року з ТОВ «ДЕЛВІК» договір купівлі-продажу чотирикімнатної квартири [ADDRESS] . В процесі здійснення підготовчих дій щодо укладання договору купівлі-продажу іпотечного майна з метою задоволення своїх кредиторських вимог ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було направлено повідомлення-вимогу безпосередньо позичальнику (боржнику) [PERSON] , а також іпотекодавцям (майновим поручителям боржника) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується реєстром згрупованих відправлень від 30.11.2020 року. Усі троє іпотекодавців 05 грудня 2020 року одержали вказані повідомлення-вимоги, про що свідчать описи вкладення у цінні листи і рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень у яких стоїть відмітка про вручення поштових відправлень у вказану дату. Крім того, 12.03.2021 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було направлено повторне повідомлення-вимогу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується реєстром згрупованих відправлень з від 12.03.2021 року. Дані факти свідчать про те, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до моменту укладання договору купівлі-продажу майна від 22.01.2022 року було в повному обсязі дотримано вимоги ст. ст. 35, 58 Закону України «Про іпотеку», а саме боржнику і іпотекодавцям були направлені відповідні повідомлення у встановлений законодавством спосіб та строки. Як наслідок, твердження позивачів про порушення ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» - в частини відчуження спірної квартири без належного їх повідомлення безпідставні та спростовуються належними та допустимими в розумінні цивільного процесуального законодавства доказами, а саме реєстрами поштових відправлень. Також необхідно зазначити, що посилання позивачів на норми ст. 388 Цивільного кодексу України, а також на постанову Верховного Суду від 29.04.2021 року у справі № 761/37287/16-ц як на такі, що надають їм право на звернення до суду з позовом про витребування майна від добросовісного набувача, є безпідставними та нічим не підтвердженими. Як слідує з позовної заяви, позивачі хибно вважають, що спірна квартира вибула з володіння іпотекодавців поза їх волі. Але це твердження не відповідає дійсності, оскільки під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було кредитором позивача [PERSON] , мало належним чином зареєстровані права іпотекодержателя щодо зазначеного майна та дотрималось усіх законодавчих норм під час продажу предмету іпотеки з метою задоволення своїх вимог до боржника - [PERSON] ТОВ «ДЕЛВІК» також подано відзив на позовну заяву (а.с. 112-119, 131-137 т.1). Поданий відзив обґрунтовується тим, що згідно з оспорюваним Договором купівлі-продажу ТОВ «Делвік» придбало у ТОВ «Діджи Фінанс» чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] . На час укладення цього договору квартира належала трьом позивачам. ТОВ «Діджи Фінанс», як іпотекодержатель, скористалося правом на продаж квартири від свого імені будь-якій особі і таке право було реалізовано укладенням з ТОВ «Делвік» договору купівлі-продажу. Так, 26 січня 2022 року ТОВ «Діджи Фінанс» і ТОВ «Делвік» уклали Договір купівлі-продажу нерухомого майна в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим номером 92 (надалі - Договір купівлі-продажу). За твердженням позивачів, відчуження іпотечної квартири відбулося без повідомлення трьох іпотекодавців, які є власниками квартири, та фінансового поручителя [PERSON] . Наслідком неповідомлення або неналежного повідомлення іпотекодержателем про намір продати предмет іпотеки є відповідальність іпотекодержателя за відшкодування завданих збитків, що прямо закріплено у ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а не недійсність укладеного ним договору купівлі-продажу предмету іпотеки. У свою чергу, ТОВ «Діджи Фінанс» належним чином повідомило усіх трьох іпотекодавців про свій намір продати предмет іпотеки. Так, ТОВ «Діджи Фінанс» направляло усім трьом іпотекодавцям повідомлення-вимоги, в яких сповістило про відступлення на його користь прав вимоги, зазначило про порушення позичальником умов Кредитного договору, надало строк для усунення допущених порушень та вказало про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у разі, якщо заборгованість не буде погашена в 30-денний строк. Усі троє іпотекодавців 05 грудня 2020 року одержали вказані повідомлення-вимоги, про що свідчать описи вкладення у цінні листи і рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, в яких стоїть відмітка про вручення поштових відправлень у вказану дату. Позивачі посилаються на те, що двоє з них ( [PERSON] та її син [PERSON] ) з 04 червня 2014 року проживали і були зареєстровані в [ADDRESS] (тобто не за адресою іпотечної квартири, як на момент укладення договору іпотеки). Однак вони не надали доказів того, що повідомляли іпотекодавцю свою нову адресу. Крім того, на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень наявні відмітки про одержання вказаними особами повідомлень-вимог від ТОВ «Діджи Фінанс». Враховуючи викладене вище, позивачі були належним чином повідомлені про намір ТОВ «Діджи Фінанс» укласти Договір купівлі-продажу іпотечної квартири. Посилання позивачів на ненаправлення ТОВ «Діджи Фінанс» повідомлення фінансовому поручителю [PERSON] не відповідає дійсності. До того ж законодавство не містить вимоги про повідомлення фінансового поручителя про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Направлення або не вправлення такого повідомлення фінансовому поручителю, який не є іпотекодавцем, жодним чином не впливає на дійсність договору купівлі-продажу предмету іпотеки. [PERSON] не була іпотекодавцем. Крім того, як вказується в позовній заяві, [PERSON] померла ще [INFO] . Також позивачі зазначають, що предмет іпотеки був оцінений сторонами іпотечного договору від 26.06.2007 року у 227 250,00 грн., що у день укладення договору становило еквівалент 45 000 доларів США (1 долар = 5,05 грн.), однак на користь ТОВ «Делвік» ця квартира можливо відчужена лише за 185 000 гривень. Таке припущення позивачі обґрунтовують тим, що в подальшому ТОВ «Делвік» продало квартиру [PERSON] за 185 000 грн. По-перше, ТОВ «Делвік» придбало спірну квартиру за іншою ціною. По-друге, в момент укладення Іпотечного договору квартира була оцінена сторонами саме на час укладення Іпотечного договору і без прив`язки до долара, а вартість квартири, вказана в Іпотечному договорі, не була визначена сторонами як ціна її майбутнього продажу. По-третє, позивачами не вказана ціна, яка була б на їх погляд справедливою саме на дату укладення оспорюваного ними Договору купівлі-продажу, а не на дату Іпотечного доовору, який вчинений майже 15 років назад. За цей час нерухоме майно зазнало зносу, відбулися зміни на ринку нерухомості та змінився ряд інших факторів, які впливають на ціну квартири. У підпункті 4.4.2 пункту 4.2 Іпотечного договору передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. Ціна продажу спірної квартири на користь ТОВ «Делвік» визначена на підставі незалежної експертної оцінки згідно висновку до звіту про оцінку майна, складеному 20 січня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «НЕОС Т KOHCAЛT», оцінювач [PERSON] . Таким чином, ціна продажу була визначена у відповідності до умов Іпотечного договору. Доказів того, що ціна, визначена згідно пп. 4.4.2 Іпотечного договору, є вища, ніж ціна, за якою ТОВ «Дідж Фінанс» продало квартиру на користь ТОВ «Делвік», позивачі не надали, а отже відсутні підстави вважати, що відчуження спірної квартири відбулося по заниженій ціні. Крім того, недотримання вимог щодо встановлення ціни продажу предмету іпотеки не впливає на дійсність чи недійсність правочину про відчуження предмету іпотеки, оскільки для таких випадків у законодавстві встановлені зовсім інші наслідки. Так, згідно з ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Продаж предмету іпотеки відбувся за ціною, встановленою відповідно до умов п.4.4.2. Іпотечного договору та вимог ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Також незгода позивачів із сумою заборгованості не є підставою для визнання недійсними Договору купівлі-продажу предметів іпотеки. Важливо, що позивачі визнали існування боргу і не надали доказів його погашення навіть у ній сумі, яка ними визнається. Оспорюваний договір купівлі-продажу відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, дотримання яких необхідно для дійсності правочину. Оскільки відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, то й усі наступні (похідні) вимоги не можуть бути задоволені. Крім того, окремо існують додаткові підстави для відхилення похідних позовних вимог. Позивачі просять скасувати рішення приватного нотаріуса № 63065164 від 26.01.2022 р. щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Делвік». Але на даний час дія цього рішення вже вичерпана, право власності на вказану квартиру наразі зареєстровано не за ТОВ «Делвік», а за іншою особою. Верховнийо Суд неодноразово звертав увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 р. у справі N 338/180/17, пункт 51 постанови від 10.04.2019 р. у справі № 463/5896/14-ц). Обрання неефективного чи неналежного способу захисту є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 лютого 2022 року ТОВ «Делвік» продало спірну квартиру [PERSON] . [PERSON] наразі є власником вказаної квартири. Власність набута у визначений законом спосіб, отже незалежно від результату розгляду позову [PERSON] є добросовісним набувачем майна. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: ... вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивачі, уклавши Іпотечний договір, здійснили волевиявлення щодо можливості продажу предмету іпотеки іпотекодавцем від свого імені будь-якій особі. Водночас, уклавши Іпотечний договір, який містить іпотечні застереження позивачі висловили свою волю і згоду на те, що за настання певних умов, з метою задоволення вимог іпотекодержателя, квартира перейде у власність іпотекодержателя (п. 4.4.1) або буде продана іпотекодержателем іншій особі (4.4.2). Отже, в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України майно вибуло із володіння позивачів з їх волі. Позивачі на визначених Іпотечним договором умовах перестали бути співвласниками майна внаслідок звернення на нього стягнення. При цьому, на час укладення договору купівлі-продажу від 09 лютого 2022 року функціонував Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого зрезюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною. Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у відповідача як добросовісного набувача призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду і постановах Верховного Суду у справах, в яких позивачам відмовлено у задоволенні позовних вимог про витребування майна (постанова Великої Палати Верховного Суду, від 02.11.2021 р. у справі Хо 925/1351/19, постанови Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 199/7375/16-ц і від 20.05.2020 р. у справі № 199/8047/16-ц, від 13.11.2019 р. у справі № 645/4220/16-ц). Отже, незалежно від того яким чином буде вирішена доля договору купівлі-продажу, укладеного ТОВ «Діджи Фінанс» і ТОВ «Делвік» (буде він визнаний недійсним чи ні), існують окремі підстави для відмови у задоволенні вимоги про витребування майна у [PERSON] , як добросовісного набувача. У постанові від 27.01.2020 року по справі № 761/26815/17 Верховний Суд зазначив, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. [PERSON] не був іпотекодавцем чи співвласником відчуженої квартири. Він був позичальником і наразі внаслідок продажу іпотечної квартири питання його заборгованості вирішено, оскільки згідно з ч. 6 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. До того ж, якщо наразі, внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, всі наступні вимоги про сплату боргу за Кредитним договором вважаються недійсними, то в разі задоволення позову право на стягнення боргу за Кредитним договором відновиться, а сума боргу навіть збільшиться (в тому числі за рахунок інфляційних нарахувань та процентів річних за порушення грошового зобов`язання, що передбачено ст. 525 Цивільного кодексу України). Таким чином, задоволення позовних вимог фактично призведе до подальшого порушення інтересів позичальника [PERSON] . Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. На цьому наголосила Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/12787/17. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.p6.2016 у справі N 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі N 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і Має бути становлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до сду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Судова практика тлумачить зміст ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Отже, недоведність факту порушення прав та/або неефективний чи неналежний спосіб захисту є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивачів заявлені вимоги підтримала, вважала, що такі підлягають задоволенню. Представник ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» обставини та вимоги позову заперечував, вважав, що правові підстави для задоволення позову відсутні. Представник [PERSON] , ТОВ «ДЕЛВІК», приватний нотаріус подали заяви про розгляд справи у їх відсутності (а.с. 168 т.1, а.с. 101, 103 т.2). 02.03.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с. 45 т.1). 19.04.2022 року ухвалою суду витребувано докази (а.с.107-109, 183-233 т.1). 31.10.2022 року проведено підготовче засідання (а.с.135 т. 2). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 26.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 187/ФКВ-07, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 36 000 (тридцять шість тисяч) доларів США на споживчі цілі зі сплатою 14,60 % річних з кінцевим терміном повернення до 25.06.2022 року (а.с.27-31 т.1). Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим кредитним договором між Товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк» та іпотекодавцями [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки № 187/ФКВ квіп - 07 від 26.06.2007 року, згідно з умовами якого вони передали в іпотеку Банку належну їм на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 23.12.2005 року чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.32-36 т.1). Підпунктом 4.4.2 пункту 4.4 Іпотечного договору від 26.06.2007 року передбачено, що іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки на підставі договору купілі-продажу, але зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу Повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані права чи вимоги на Предмет іпотеки про свій намір укласти цей договір. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки Предмета іпотеки. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки укладений відповідно до цього Договору, є правовою підставою для реєстрації права власності на Предмет іпотеки. 02.09.2020 року між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено Договір про відступлення права вимоги № 2303/К/1, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрований в реєстрі за № 1609 (а.с.25-30 т.2). 26.01.2022 року предмет іпотеки Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» продано Товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЛВІК» відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за реєстровим № 92, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2566194221020, номер запису про право власності: 46355603, індексний номер: 63065165 від 26.01.2022 року (а.с.19-21 т.2). Твердження позивачів про те, що зазначений договір укладено з порушенням вимог підпункту 4.4.2 пункту "4.4 Іпотечного договору від 26.06.2007 року та ст. 35, 38 Закону України «про іпотеку» в судовому засіданні свого підтвердження не знайшло. Так, в матеріалах справи містяться належні докази того, що в процесі здійснення підготовчих дій щодо укладання договору купівлі-продажу іпотечного майна з метою задоволення своїх кредиторських вимог ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було направлено повідомлення-вимогу безпосередньо позичальнику (боржнику) [PERSON] , а також іпотекодавцям (майновим поручителям боржника) [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується реєстром згрупованих відправлень від 30.11.2020 року. Усі троє іпотекодавців 05 грудня 2020 року одержали вказані повідомлення-вимоги, про до свідчать описи вкладення у цінні листи і рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень у яких стоїть відмітка про вручення поштових відправлень у вказану дату (а.с.40-42, 43-45, 46-48 т. 2). Крім того, 12.03.2021 року ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було направлено повторне повідомлення-вимогу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується реєстром згрупованих відправлень з від 12.03.2021 року (а.с. 36-68 т. 2). Дані факти свідчать про те, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до моменту укладання договору купівлі-продажу майна від 22.01.2022 року було в повному обсязі дотримано вимоги ст.ст. 35, 58 Закону України «Про іпотеку», а саме боржнику і іпотекодавцям були направлені відповідні повідомлення у встановлений законодавством спосіб та строки. Як, наслідок, твердження позивачів про порушення з боку відповідача - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» - в частини відчуження спірної квартири без належного їх повідомлення безпідставні та спростовуються належними та допустимими доказами. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу)). Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до принципу свободи договору саме сторони договору вправі визначати процедуру та порядок направлення та вручення відповідних повідомлень та виконання інших вимог, встановлених Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону). Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті). Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка наведена в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення необхідно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема він не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. Згідно із частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Таким чином, у разі дотримання іпотекодержателем вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання невиконання вимог частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» щодо повідомлення іпотекодавця про конкретний спосіб задоволення вимог іпотекодаржателя шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не має наслідком настання нікчемності такого правочину та не є підставою, за умови дотримання інших вимог закону щодо такого виду правочину, для визнання такого договору недійсним, однак може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю завданих збитків. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) необхідно виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» (пункти 70, 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17). Потрібно розрізняти вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо обов`язковості направлення вимоги іпотекодержателем боржнику та іпотекодавцю, якщо він відмінний від боржника, про усунення порушення зобов`язання та обов`язок іпотекодержателя повідомити боржника та іпотекодавця про спосіб звернення стягнення, встановлений частиною першої статті 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки порушення першого свідчить, що іпотекодержатель не набув права на звернення стягнення у позасудовому порядку, відповідно, правочин щодо здійснення такого стягнення може бути визнано недійсним, а порушення другого - не має наслідком недійсність правочину про стягнення на предмет іпотеки, а може бути підставою для відшкодування іпотекодавцю шкоди. У даній справі суд встановив, що письмова вимога, обов`язкове надсилання якої мало передувати зверненню стягнення на іпотечне майно в позасудовому порядку, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надсилалася та було отримано уповноваженими особами. Належних та допустимих доказів не надсилання такої вимоги та її не отримання позивачами суду не надано. Отже, іпотекодержатель повідомив позивачів про свій намір продати спірну квартиру. Твердження у позові про зміну місця реєстрації [PERSON] та [PERSON] , які з 04 червня 2014 року проживали і були зареєстровані в [ADDRESS] (тобто не за адресою іпотечної квартири, як на момент укладення договору іпотеки) суд не враховує, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів про те, що ці позивачі повідомляли іпотекодавцю свою нову адресу. Крім того, на рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень наявні відмітки про одержання вказаними особами повідомлень-вимог від ТОВ «Діджи Фінанс» (а.с. 42, 48 т.2). Обставина позову про те, що рішенням Виноградівського районного суду від 21.01.2014 року достроково розірвано кредитний договір, внаслідок чого зобов`язання за кредитним договором № 187 ФКВ-07 від 26.06.2007 року припинилося на майбутнє, у відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 653 ЦК України, є помилковим, оскільки даним рішенням кредитний договір розірвано не було, а судом вирішено питання виключно про солідарне стягнення заборгованості та врахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки (а.с. 27-31 т.1). Також помилковим є твердження позивачів про те, що предмет іпотеки був проданий по заниженій ціні, оскільки у підпункті 4.4.2 пункту 4.2 Іпотечного договору передбачено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі незалежної експертної оцінки предмета іпотеки. Ціна продажу спірної квартири на користь ТОВ «Делвік» визначена на підставі незалежної експертної оцінки згідно висновку до звіту про оцінку майна, складеному 20 січня 2022 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «НЕОС Т KOHCAЛT», оцінювач [PERSON] (а.с. 69-85 т.2). Таким чином, ціна продажу була визначена у відповідності до умов Іпотечного договору. Доказів того, що ціна, визначена згідно пп. 4.4.2 Іпотечного договору, є вища, ніж ціна, за якою ТОВ «Дідж Фінанс» продало квартиру на користь ТОВ «Делвік», позивачі не надали, а отже відсутні підстави вважати, що відчуження спірної квартири відбулося по заниженій ціні. Згідно з ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Продаж предмету іпотеки відбувся за ціною, встановленою відповідно до умов п.4.4.2. Іпотечного договору та вимог ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Також незгода позивачів із сумою заборгованості не є підставою для визнання недійсними Договору купівлі-продажу предметів іпотеки. Оспорюваний договір купівлі-продажу відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, дотримання яких необхідно для дійсності правочину. Оскільки відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу недійсним, то й усі наступні (похідні) вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У Постанові від 27.01.2020 року у справі № 761/26815/17 Верховний Суд зазначив, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 р. у справі N 338/180/17, пункт 51 постанови від 10.04.2019 р. у справі № 463/5896/14-ц). Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. На цьому наголосила Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/12787/17. Судова практика тлумачить зміст ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Разом з тим слід аргументувати, що посилання позивачів на доведеність та тотожність обставин по справі до зазначених у постанові Верховного Суду від 29.04.2021 року у справі №761/37287/16-ц є хибними, оскільки встановлені обставини є відмінними від обставин, які встановлені судом касаційної інстанції щодо дотримання іпотекдодержателем вимог ст.ст. 35, 38 Закону України "Про іпотеку". Таким чином, за встановлених обставин суд приймає рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, на позивачів покладаються понесені ними витрати по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed