Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

23 травня 2022 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] із вимогою про стягнення аліментів на утримання дитини (а. с. 1-9, 22-30). В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням доповнень від 27 червня 2022 року, вказала, що її покійна донька [PERSON] за свого життя перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народилося двоє дітей. Старший син, вже повнолітній та донька [PERSON] , [INFO] . Після смерті її доньки діти залишилися проживати разом із батьком. Стверджує, що відповідач майже відразу після смерті дружини привів додому нову жінку, та з цього часу для дітей почалися справжні жахи: їх морально принижували, вони недоїдали, ними ніхто не займався. Вказує на те, що після смерті матері [PERSON] потребувала психологічної допомоги, але замість того, щоб займатися дитиною, відповідач займався новою пасією. Психічний стан дитини погіршувався. При цьому, зазначає, що дитина потребувала медичної допомоги, оскільки страждає алергією, однак батько на вказане не реагував, а навпаки заборонив їй бачитися з онуками. Стверджує, що у зв`язку з цим вона була вимушена звернутися в службу у справах дітей по місцю проживання онуків, для того, щоб батько не заважав спілкуванню з онуками. Служба у справах дітей почала приходити до них додому, де вони побачили, що з дитиною щось відбувається і вона потребує допомоги, бо психічний стан дитини був на грані емоційного зриву. Стверджує, що в кінці квітня їй зателефонували зі служби у справах дітей та попросили терміново приїхати за місцем проживання онуки та забрати її до себе, оскільки проживати разом з батьком та мачухою дитині не бажано, бо нею ніхто не займається. З того часу онука проживає разом з нею. Зазначає, що на її прохання до відповідача віддати їй дитячі речі та документи на дитину, вона отримала відмову, а дитина пішла з батьківської хати, в чому була одягнена. Стверджує, що вона самостійно забезпечує дитину, доглядає за нею, однак власних коштів на утримання дитини їй не вистачає. Натомість відповідач жодних коштів на її утримання не надає, доньку не відвідує, її вихованням не займається, речі їй не купує, про неї зовсім не піклується. Вказує, що дитина потребує повноцінного харчування, оздоровлення та відпочинку, лікування, культурного розвитку, їй необхідно купувати одяг. Натомість вона є пенсіонеркою і самостійно забезпечити всі потреби дитини не може, тому вона прохає суд стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої онуки у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 26 травня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків ( а. с. 19). 27 червня 2022 року недоліки зазначені в ухвалі суду від 26 травня 2022 року, позивачкою усунуті (а. с. 21-30). Ухвалою суду від 13 вересня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та, призначено судове засідання на 09 годину 45 хвилин 25 жовтня 2022 року (а. с. 35), копія якої направлена учасникам справи 13 вересня 2022 року за вихідним № 15687/22-вих/2/204/1476/22 (а. с. 36). 08 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 53-58), в якому він позовні вимоги не визнає, у задоволенні позовних вимог прохає суд відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначає, що копія довідки про склад сім`ї позивачки № 1057, відповідно до якої його донька зареєстрована разом з позивачкою, є підробною та надана нею суду задля можливості отримання аліментів. Натомість, стверджує, що дитина зареєстрована з народження за адресою його проживання та до цього часу місце проживання не змінювала. Вказує, що все почалося після раптової смерті його дружини. Діти залишилися без матері, тому він попросив позивачку доглядати за ними та виконувати максимально втрачені функції померлої мами. Позивачка почала разом з ними мешкати за його адресою проживання. Він компенсував їй втрачену роботу шляхом перерахування коштів на її особисту карту. Згодом, він дізнався, від другої доньки позивачки, що такі обставини справи втомлюють позивачку. Тому він зрозумів, що його сім`я - це його особисті справи. Пізніше, зі спливом майже року спільного проживання з позивачкою, на його повідомлення про знайомство з жінкою для побудови нових сімейних стосунків, він зіткнувся з бурею негативних емоцій, неадекватною поведінкою та звинуваченнями позивачки, що начебто це він доклав зусиль до смерті його дружини. При цьому, стверджує, що остання навіть звинуватила його старшого сина, що начебто він також довів свою матір, через що він не втримався і виставив позивачку за двері. Вказує, що з того часу позивачка почала налаштовувати доньку проти нього та його нової дружини, розповідаючи їй про те, що вона йому не потрібна, вони для неї погана сім`я. Зазначає, що після кожного побачення з позивачкою у дитини змінювалася поведінка, вона була роздратована, при розмові грубила. Натомість, він як батько вживав всіх заходів з її виховання, а його нова дружина, маючи медичну освіту та професійну здатність до реабілітації дітей з ДЦП, змогла створити для його доньки методи для успішного виходу з діагнозу «Вітіліго», який з вересня 2019 року був поставлений дитині, забезпечивши їй правильне харчування, роз`яснивши особливості особистої гігієни, режиму активного відпочинку та емоційного настрою. Вказане мало позитивний результат та вже через рік половина плям «Вітіліго» у доньки зникли. Крім того, у дитини зникла заїкуватість, покращилися оцінки з навчання. Стверджує, що завдяки його зусиллям та зусиллям його нової дружини донька перетворилася на цілком здорову та життєрадісну дитину. Також зазначає, що з початку 2020 року вони багато часу приділяли стоматологічним послугам дитини. Натомість позивачка, користуючись величезним впливом на дитину та не розуміючи свого місця в сімейних відносинах, створила всі можливі умови, щоб залишити його доньку у себе. Так, стверджує, що позивачка надала дитині дозвіл цілодобового використання телефону, звільнила її від виконання домашніх завдань, дозволила ночувати у подруг та виїжджати з батьками подруги на відпочинок до м. Львова, без відому та дозволу батька, вільний доступ до солодощів та ніякого режиму дня. При цьому звинувачуючи відповідача запуск здоров`я дитини. Разом з цим, зазначає, що позивачка має у власності два автомобілі, за один з яких, навіть сплачувала податок «на розкіш». Крім того, позивачка працює нічним сторожем на цілодобово-охоронному паркінгу, залишаючи дитину саму на цілу добу, або лишаючи її в інших людей. Також зазначає про те, що позивачка замовчує про те, що отримує від нього грошові кошти, розмір яких перевищує мінімальний розмір аліментів. Тому прохає суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити. Додатково зазначила, що до органу опіки щодо позбавлення відповідача батьківських прав вона не зверталася, бо не хотіла забирати батька у дитини. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, у їх задоволенні прохав суд відмовити. Додатково зазначив, що дитина мешкала разом з ним та його новою дружиною два роки, у них все було добре, але під тиском бабусі дитина почала себе агресивно поводити та ставити ультиматум, щоб з його життя пішла жінка, яка з ним живе в цивільному шлюбі 3 роки. Вказав, що він хоче утримувати доньку, забезпечувати її всім необхідним, піклуватися про неї, але при цьому, щоб дитина жила з ним, а не з бабусею, яка її налаштовує проти нього. Представниця третьої особи у судове засідання не з`явилася надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 92), у якій прохала прийняти рішення, яке найкраще відповідає інтересам дитини. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] та відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а. с. 15) її батьком є відповідач [PERSON] , а матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] , що в свою чергу підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 14). Судом встановлено та відповідачем не оспорено, що позивачка є бабусею для його доньки [PERSON] . Відповідно до копії довідки № 6706 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 жовтня 2022 року (а. с. 59), оригінал якої відповідачем надано суду для огляду в судовому засіданні, [PERSON] , [INFO] , з 14 липня 2011 року зареєстрована у кв. [ADDRESS] . Разом з цим суд зазначає, що не бере до уваги додану позивачкою до позовної заяви копію довідки № 1057 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 травня 2022 року (а. с. 17), відповідно до якої [PERSON] зареєстрована за її адресою проживання ( [ADDRESS] ), оскільки оригінал довідки не наданий позивачкою суду для огляду в судовому засіданні, а її зміст викликає сумніви, оскільки не містить інформації про дату реєстрації вказаних осіб за даною адресою та інформацію про документи, на підставі яких їх було встановлено, у зв`язку з чим суд вважає вказану довідку неналежним доказом у справі та не приймає її до уваги. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Приписами ст. 5 СК України встановлено що, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Нормою ст.\~15\~СК України чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений у ст. 51 Конституції України, а також у ст. 180 Сімейного кодексу України та гарантується Державою, Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» визначено, що кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного,\~інтелектуального,\~морального,\~культурного,\~духовного і\~соціального розвитку,\~а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2021 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує вимоги щодо мінімального розміру аліментів, який не може бути менший ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що передбачено ч. 2 ст. 182 СК України. Також, вимогами до ч. 2 ст. 182\~СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 80 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі; розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Натомість судом встановлено, що позивачка не є одним із подружжя, а є бабусею [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом у судових засіданнях встановлено, а сторонами не оспорено, що позивачка забрала до себе дитину позивача, без достатніх для того правових підстав, оскільки місце проживання дитини у визначеному законом порядку за позивачкою не визначено, відповідач батьківських прав не позбавлений, а позивачку опікуном дитини не встановлено. Разом з цим, судом встановлено, а позивачкою не спростовано, що відповідач бажає утримувати та виховувати власну дитину, має на те відповідні ресурси та міцне здоров`я, при цьому, хоче, щоб його дитина росла в його сім`ї, де ним забезпечені всі належні умови для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому, суд зазначає, що не приймає до уваги доводи позивачки про те, що відповідач після смерті дружини ( [PERSON] ) не займався вихованнями та здоров`ям дитини, оскільки вказане спростовується матеріалами справи (а. с. 65, 71-76). Крім того, суд зазначає, що не знайшли свого підтвердження в судових засіданнях доводи позивачки про те, що психічний стан дитини в сім`ї відповідача був пригнічений через появу в останнього нової дружини, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернулася до органу опіки та піклування, а після забрати до себе дитину, оскільки вказане спростовується фотоматеріалами справи (а. с. 77-91), на яких [PERSON] виглядає щасливою за різних життєвих обставин (відпочинок, святкування дня народження, прогулянки лісом, тощо) зі своїм старшим братом, батьком (відповідачем) та його новою дружиною. З огляду на викладене, з урахуванням того, що дитина проживає у позивачки без достатніх для того правових підстав, враховуючи те, що місце проживання дитини у визначеному законом порядку з позивачкою не визначено, відповідач батьківських прав не позбавлений, а позивачку опікуном дитини не встановлено, виходячи з максимально можливим урахуванням інтересів дитини в тому числі її права на сім`ю, дитинство та з метою забезпечення охорони прав батька на батьківство, з урахуванням того, що доводи позивачки про те, що відповідач не бажає утримувати свою дитину, у судових засідання не знайшли свого підтвердження, а відтак підстави для задоволення позову відсутні, суд дійшов переконливого висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed