Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості. В обгрутування позовних вимог зазначено, що 17.02.2014 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDNWFD0070078503000. На виконання даного договору, на рахунок № [NUMBER] було внесено 100 000, 00 грн. 05.09.2012 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN25000728434743. На виконання даного договору, на рахунок № [NUMBER] було внесено 4 011,16 євро. В подальшому на рахунок № [NUMBER] було внесено: 2 000, 00 євро (06.09.2013 р.), 670, 00 євро (06.09.2013 р.) та 320, 61 євро (06.09.2013 р.). 12.09.2012р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN01000728715382 На виконання даного договору, на рахунок № [NUMBER] було внесено 20 033, 31 євро. В подальшому на рахунок № [NUMBER] було внесено: 2 000, 00 євро (09.10.2013 р) та 700, 00 євро (08.01.2014 р.). 07.04.2011 р. між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено депозитний договір № SAMDN01000715552927 На виконання даного договору, на рахунок № [NUMBER] було внесено 90 000, 00 дол. США. В подальшому на рахунок № [NUMBER] було внесено: 5 000, 00 дол. США (05.09.2011 р.); 2 000, 00 дол. США (09.04.2012 р.); 80 000, 89 дол. США (07.08.2013 р.); 116 977, 83 дол. США (12.09.2013 р.); 7 000, 00 дол. США (12.09.2013 р.); 15 000, 00 дол. США (05.11.2013 р.); 16 000, 00 дол. США (08.01.2014 р.) та 6 000, 00 дол. США (21.01.2014 р.). Навесні 2014 р., у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було безпідставно заблоковано відповідачем та нарахування відсотків було припинено. 23 травня 2014 р. в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» отримано заяву [PERSON] від 23 травня 2014 р. (вх. № 112735) про розірвання усіх зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків. Станом на 23 липня 2019 р., зазначені вище вимоги відповідачем безпідставно не були виконані, у зв`язку із цим позивач був вимушений звернутися із позовом до суду. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 р., у справі № 757/38605/19-ц, позовні вимоги [PERSON] були частково задоволені, а саме: стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь [PERSON] : За договором від 07 квітня 2011 року № SAMDN01000715552927: - 337 978,72 доларів США - сума вкладу; 56 779,28 доларів США - проценти; 31967,16 доларів США - як 3% річних; 100 000 грн - пені. Усього - 426725,16 доларів США та 100 000 грн, без урахування податків та зборів. За договором від 05 вересня 2012 року № SAMDN25000728434743: - 7001,77 Євро - сума вкладу; 576,37 Євро - проценти; 682 Євро - як 3% річних; 100 000 грн - пені. Усього 8260,14 євро та 100 000 грн, без урахування податків та зборів. За договором від 12 вересня 2012 року № SAMDN01000728715382: - 24033,31 Євро - сума вкладу; 3626,70 Євро - проценти; 2489,23 Євро - як 3% річних;100 000 - пені.Усього 30149,24 Євро та 100 000 грн, без урахування податків та зборів. За договором від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070078503000: - 100000 грн - сума вкладу; 3234,80 грн - проценти; 9035,88 грн - як 3% річних; 37 840 грн - інфляційні втрати; 100 000 грн - пені. Усього - 250110,68 грн, без урахування податків та зборів. Разом з цим, позивач звернувся до суду з вимогами до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості та вказує, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплачу пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Відтак, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: - за договором № SAMDN01000715552927 від 07 квітня 2011 р. 46 169, 01 доларів США пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17.02.2020 р. по 20.02.2020 р. - за договором № SAMDN25000728434743 від 05 вересня 2012 р. 221, 11 Євро пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за 17.02.2020 р.; - за договором № SAMDN01000728715382 від 12 вересня 2012 р. 2 398, 29 Євро пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 17.02.2020 р. по 19.02.2020 р.; - за договором №SAMDNWFD0070078503000 від 17 лютого 2014 р. 3 111, 04 грн. пені у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за 17.02.2020 р.; 19.02.2021 ухвалою суду було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. 16.04.2021 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому заперечувала щодо задоволення позовних вимог, оскільки на момент подачі відзиву практика щодо стягнення такої пені була не остаточною. Окрім цього вказала, що оскільки позивач у справі № 757/8819/21-ц безпосередньо посилається на наявність встановлених судом обставин у справі № 757/38605/19 та, відповідно, на наявність підстави для нарахування пені за договорами банківських вкладів, які є також предметом розгляду у справі № 757/38605/19 та можуть бути , то є передчасним наразі заявлення позовних вимог в частині нарахування пені за такими договорами. 16.04.2021 представнком позивача було подано відповідь на відзив, в якому останній посилався на судову практику, щодо стягнення пені в порядку ст..10 Закону України «Про захист прав споживачів» та звернув увагу, що позивач звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про розірвання депозитних договорів та їх видачу у жовтні 2017 р., а блокування рахунків та припинення нарахування відсотків відбулося ще у березні 2014 р. - тобто порушення прав позивача триває більше 6 років. 08.12.2021 представником відповідача були подані додаткові пояснення, в яких остання зазначила, що умовами договорів банківських вкладів від 07 квітня 2011 року № SAMDN01000715552927, від 05 вересня 2012 року № SAMDN25000728434743, від 12 вересня 2012 року № SAMDN01000728715382, від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070078503000 встановлені відповідні строки їх дії з правом подальшої автоматичної лонгації без укладання додаткових угод до договорів та з можливістю дострокового розірвання таких договорів на вимогу вкладника. Відповідно до ч.3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, право клієнта на розірвання депозитного рахунку в односторонньому порядку безумовне. Договір вважається розірваним з моменту отримання банком заяви про розірвання договору та повернення коштів, з урахуванням строку, вказаному у депозитному договорі, в який заява може бути подана вкладником до Банку. Таким чином, умовами договору передбачений окремий порядок припинення їх дії у випадку дострокового розірвання з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами (Банком та Позивачем) здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Відтак, договори є розірваними на вимогу вкладника з 28 травня 2014 р. Також, зазначила, що враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021р у справі № 320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (Банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та, відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону України "Про захист прав споживачів" - з дати розірвання договорів банківських вкладів нарахування пені на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" неможливо. З урахуванням викладеного представник відповідача вважає, що відсутні будь-які підстави для нарахування пені за договорами банківських вкладів 07 квітня 2011 року № SAMDN01000715552927, від 05 вересня 2012 року № SAMDN25000728434743, від 12 вересня 2012 року № SAMDN01000728715382, від 17 лютого 2014 року № SAMDNWFD0070078503000 з 28.05.2014 року. З зазначених підставі просила відмовити в задоволенні позовних вимог. 08.12.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове провадження та перейдено до розгляду справи по суті. 13.05.2022 від представника відповідача надійшли пояснення, в яких зазначено, що 16.02.2022 Касаційний цивільний суд розглянув справу №757/38605/19 та виніс постанову, якою постанову Київського апеляційного суду від 26.01.2021р. в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення пені за депозитними договорами на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених вимог відмовив. Також, щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі 3% за кожен день прострочення на підставі ч.5 ст.10 ЗУ "Про захист прав споживачів" Верховний Суд виклав наступний висновок: "Встановивши, що позивач 23 травня 2014 року подав до ПАТ КБ "ПриватБанк" заяву про дострокове розірвання договорів та повернення грошових коштів за вказаними договорами, припинивши у такий спосіб ці договори, апеляційний суд зробив помилковий висновок про часткове задоволення вимоги про стягнення пені за договорами вкладу, оскільки у зв`язку з достроковим розірванням депозитних договорів за заявою вкладника від 23 травня 2014 з 28 травня 2014 (через два банківські дні після подання заяви) між сторонами припинено правовідносини за цими договорами, у зв`язку з чим ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" не розповсюджується на спірні правовідносини". З огляду на нарахування позивачем пені у межах розгляду справи № 757/8819/21-ц за депозитними договорами, які були також і предметом розгляду в справі № 757/38605/19 (тобто, за тими же договорами), відповідно, відсутні будь які підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення пені. 12.09.2022 позивачем були подані письмові пояснення. 01.03.2023 ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності, вимоги позову підтримує. Представник відповідача подала заяву в судове засідання, в якій просила здійснити розгляд без фіксування технічними засобами. Також, вказала, що з огляду на наявність постанови Верховного Суду від 16.02.2022 у справі 757/38605/19 та відмову у задоволені вимог позивача щодо стягнення пені за договором, які є предметом розгляду у даній справі просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановивши зазначені обставини, дійшов до наступних висновків. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України). Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. У загальноприйнятому розумінні поняття «вартість послуги» - це грошові кошти у визначеному сторонами відповідного договору розмірі, які споживач сплачує виконавцю за надану останнім послугу. При цьому такі кошти після виконання договору залишаються у виконавця і не повертаються споживачеві. Тому внесені споживачами на відповідні рахунки в банку грошові кошти як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка за жодних обставин не можна вважати вартістю відповідних банківських послуг, оскільки такі кошти завжди підлягають поверненню споживачам, тобто не є платою виконавцю за надані ним послуги. Виходячи з наведеного розмір внесених споживачами в банк грошових коштів за договорами банківського вкладу та банківського рахунка не може бути базою для обчислення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Крім того, за змістом правових норм параграфа 3 «Банківський вклад» глави 71 та параграфа 1 «Загальні положення про банківський рахунок» глави 72 ЦК України як за договором банківського вкладу, так і за договором банківського рахунка відповідні банківські послуги надаються банком безкоштовно, тобто споживач не оплачує виконавцю такі послуги, якщо це не передбачено умовами укладених між сторонами договорів. Отже, зміст поняття «послуга», прийнятого в законодавстві про захист прав споживачів, й усі пов`язані з ним норми слід трактувати таким чином, щоб вони відповідали дійсному його змісту (за необхідності - трактувати розширено). Тому дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. Тобто обов`язок банку за договором банківського вкладу (депозиту) повернути суму вкладу безумовно є грошовим, однак обов`язок повернення суми вкладу не зумовлює відплатність договору банківського вкладу (депозиту), через що ця сума не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим, дійсний зміст приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід трактувати так, що пеня має бути виплачена виконавцем та має рахуватися від суми, що складає грошовий вимір відплатності відповідного договору. У такому разі згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» базою нарахування пені слід вважати розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі, що є платою фінансової установи за використання коштів споживача (статті 1058, 1061 ЦК України). Сама сума вкладу не може бути врахована в базі нарахування пені відповідно до приписів частини п`ятої статті 10 Закону про захист прав споживачів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15 сформулювала висновки про те, що до спірних правовідносин споживача фінансових послуг та банку в разі невиконання банком рішення суду про стягнення відсотків за договором банківського вкладу на час звернення вкладника до суду підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону про захист прав споживачів, та погодилася з аналогічними за змістом правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 180/1179/15-ц (провадження № 6-1699цс16) та від 13 березня 2017 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 6-2128цс16), та не вбачала підстав для відступу від них. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим після ухвалення судового рішення Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області від 04 грудня 2014 року (справа № 320/9186/14-ц), яке набрало законної сили 25 березня 2015 року, розірвано договори банківського вкладу, тому між сторонами, кожним із вкладників та банком, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується. Як установлено судами, позивачі, звертаючись до суду з позовом, просили стягнути пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ, обчислену саме за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року, тобто за один рік, що передував зверненню до суду із цим позовом, у той час як рішення суду, яким розірвано договори банківського вкладу, набрало законної сили 25 березня 2015 року. Оскільки між позивачами та банком припинено правовідносини з договорів банківського вкладу, то частина п`ята статті 10 Закону № 1023-ХІІ не розповсюджується на спірні правовідносини й відповідно рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню в частині стягнення пені згідно із частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ за період з 19 липня 2016 року по 19 липня 2017 року з банку на користь [PERSON] в сумі 67 078,57 долара США, на користь [PERSON] - 59 900 доларів США, на користь [PERSON] - 106 000 доларів США, на користь [PERSON] - 120 033,89 долара США з ухваленням у цій частині нового судового рішення - про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог». У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20) зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків». Так, у постанові Верховного суду від 16.02.2022 у справі 757/38605/19, яка стосується стягнення пені по договорам, які є предметом розгляду в рамках даної справи, було встановлено, що позивач 23 травня 2014 року подав до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про дострокове розірвання договорів та повернення грошових коштів за вказаними договорами, припинивши у такий спосіб ці договори, а тому з 28 травня 2014 року (через два банківські дні після подання заяви) між сторонами припинено правовідносини за цими договорами, у зв`язку з чим частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд звертає увагу, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки 16.02.2022 Касаційний цивільний суд розглянув справу №757/38605/19 та виніс постанову, якою постанову Київського апеляційного суду від 26.01.2021р. в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення пені за депозитними договорами на підставі ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" скасував та ухвалив в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених вимог відмовив. Відтак, суд вважає, що між сторонами не існує споживчих правовідносин, оскільки зазначеним рішенням встановлено припинення правовідносин по договорам з 28.05.2014 року, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed