Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 4 листопада 2021 року. Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 140\~000,00 грн., які останній зобов`язувався повернути поетапно по 20\~000,00 грн. Останній платіж до 30 травня 2022 року. Незважаючи на неодноразові звернення, кошти повернуті не були. Позивач в судовому засіданні позов підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 27 грудня 2022 року у в даній справі відкрите провадження та справа призначена до судового засідання на 18 січня 2023 року. Протокольною ухвалою головуючого від 18 січня 2023 року відкладено розгляд справи до 9 лютого 2023 року, у зв`язку з відсутністю доказів про сповіщення відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 9 лютого 2023 року оголошено перерву в судовому засіданні до 21 лютого 2023 року надано час позивачу для долучення розрахунків. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 4 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу 140\~000,00 грн., які остання зобов`язувалася повернути поетапно по 20\~000,00 грн: перший платіж - не пізніше 30.11.2021 року, другий не пізніше 30.12.2021 року, третій не пізніше 30.01.2022 року, четвертий не пізніше 28 лютого 2022 року, п`ятий не пізніше 30.03.2022 року, шостий не пізніше 30.04.2022 року, сьомий не пізніше 30.05.2022 року , що підтверджується розпискою (а.с.2). Свідок [PERSON] підтвердила факт складання розписки в її присутності та підтвердженням відповідача існування боргу перед позивачем. Відповідачем сума\~позики у встановлений термін (та на час розгляду справи - також) в повному обсязі не повернута. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до частин першої і третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та Постанові Верховного Суду від 2 вересня 2020 року у справі №483/1953/16. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно розрахунку розмір 3% річних становить 3406,03 грн., інфляційне збільшення - 21\~122,17 грн. Таким чином судом встановлено, що право позивача порушене, відповідач належним чином не виконав умови договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача підлягає стягненню загальна сума заборгованості з врахуванням 3% річних та інфляційного збільшення в сумі 164528,20 грн. Таким чином, ціна позову становить 164528,20 грн., при подачі позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1400,00 грн. (1% від ціни позову), виходячи з ціни позову 140\~000,00 грн. (без врахування 3% річних та інфляційного збільшення). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1400 грн. 00 коп., сплачений при подачі позову, та на користь держави 245 грн. 28 коп. (1645,28 грн.- 1400,00 грн.).

Outcome: approved