Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

19.12.2022 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 12 серпня 2017 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем. Як вказує позивач, спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейні відносини та обов`язки з ведення спільного господарства, відсутність між ними взаєморозуміння і довіри, різницю в характерах, поглядах на сімейні цінності, постійні сварки та конфлікти, які залагодити не вдається. Такі стосунки приносять страждання як їй, так і відповідачу і в них вона не почуває себе щасливою. З січня 2020 року сімейні відносини з відповідачем фактично припинено і на даний час вони не спілкуються та не ведуть спільне господарство, між ними втрачені всі фізичні та духовні зв`язки, такі стосунки позивача стомили, тому вона бажає їх припинити. Як вважає позивач, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, збереження сім`ї неможливе і суперечить її інтересам, тому вона просила розірвати шлюб з відповідачем та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, набуте у шлюбі - « [PERSON] ». Ухвалою від 02.02.2023 року позовна заява була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження по справі. Позивач у судовому засіданні наполягала на задоволенні позову, зазначивши, що проблеми в сімейних стосунках почалися з самого початку їхнього подружнього життя, з відповідачем вони разом не проживають вже близько двох з половиною років, тобто після народження дитини. Вважає, що примирення з відповідачем та збереження сім`ї є неможливим. Своє рішення про розірвання шлюбу вона прийняла давно, але не наважувалась звернутися до суду з позовом, водночас, при ухваленні рішення просила судові витрати, понесені нею при зверненні до суду, з відповідача не стягувати. Відповідач викликався в судове засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, як передбачено п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, однак до суду повернувся конверт з відміткою Укрпошти з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою» /а.с.23/.\~ При цьому ч.1 ст.131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Разом з тим, відповідача, за його згодою, було повідомлено про дату та час розгляду справи з використанням мобільного зв`язку шляхом направлення СМС-повідомлення, що відповідає вимогам ч.13 ст.128 ЦПК України /а.с.22, 24/. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, однак\~ в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд визнає причини неявки відповідача в судове засідання неповажними і тому справа розглянута у його відсутність. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрований 12 серпня 2017 року Подільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 182 /а.с.7/. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON] , [INFO] /а.с.8/. Відповідно до ст.112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання\~\~ шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 1 статті 110 СК України встановлено право одного з подружжя на пред`явлення позову про розірвання шлюбу. Таким чином забезпечується принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час\~ розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Судом встановлено, що протягом тривалого часу сторони не намагалися відновити сімейні стосунки, проживають окремо і шлюбні відносини між ними фактично припинені. На думку позивача, примирення та збереження сім`ї неможливе і не відповідає її бажанню. Тому суд дійшов висновку, що збереження сім`ї суперечить інтересам позивача та, згідно зі ст.112 СК України, позов підлягає задоволенню і шлюб слід розірвати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Позивач при подачі позову сплатила судовий збір в сумі 992,40 грн. через ТВБВ №10015/0365 Філію-Одеське облуправління АТ «Ощадбанк» за квитанцією №7 від 19.12.2022 року /а.с.1/, однак в судовому засіданні просила не стягувати з відповідача сплачений нею судовий збір. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, враховуючи, що позивач просила суд не стягувати з відповідача понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви, виходячи із принципу диспозитивності, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved