Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] (після зміни імені [PERSON] ), [PERSON] , треті особи: Виконком Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С. В. про визнання недійсним свідоцтва про право власності, витребування майна та поділ майна подружжя. 09 квітня 2019 року до суду надійшла заява позивача про залишення позовних вимог в частині визнання права власності на автомобіль без розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду 09 квітня 2019 року позовні вимоги\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Виконком Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С. В. про визнання права власності на автомобіль було залишено без розгляду. В підготовчому судовому засіданні 09.04.2019 року за клопотанням Позивача судом було залучено до справи співвідповідача [PERSON] . 11.06.2019 Ухвалою Києво-Святошинського районного суду було закрито підготовче провадження у справі за позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Виконком Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Познякова С.В. про визнання недійсним свідоцтва про право власності, витребування майна та поділ майна подружжя та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 19 травня 2020 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області позовну заяву було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача (його представника) в судове засідання, який був належним чином повідомлений про дату та час та не подав клопотання про відкладення з причинами неявки. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 травня 2020 року було скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського суду Київської області Волчка А.Я. У судовому засіданні 13.12.2022 року представник Відповідача [PERSON] адвокат Ковалевська К.М. повідомила суд, що її довіритель змінила ім`я на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] . Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив прийняти позовну заяву про визнання недійсним свідоцтва про право власності договору дарування та поділ майна подружжя; визнати недійсним рішення виконкому Гатненської сільської ради від 13 квітня 2007 року №3/5 про визнання права власності на житловий будинок та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] на будинок [ADDRESS] , видане 11.01.2008 р. виконкомом Гатненської сільської ради на ім`я [PERSON] ; витребувати будинок [ADDRESS] в з володіння [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» 11 лютого 2008 року, реєстраційний номер 21718084, номер запису 951 в книзі 3 на домоволодіння, розташоване за адресою [ADDRESS] ; визнати домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] спільним майном подружжя, набутим у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] ; поділити спільне майно подружжя та в порядку поділу: визнати за [PERSON] право власності на частину домоволодіння [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину домоволодіння [ADDRESS] ; стягнути на користь [PERSON] судові витрати Позовна заява обґрунтована тим, що з 18.03.1995 року Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу протягом 2005-2007р.р. за спільні кошти подружжя на земельній ділянці, що належала на праві власності матері дружини - відповідачці [PERSON] 6уло побудовано будинок за адресою [ADDRESS] (після змін [ADDRESS] ), який введено в експлуатацію в 2007 році. 24.11.2008р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] будинок [ADDRESS] (після змін [ADDRESS] ). Позивач стверджує, що будинок був побудований під час шлюбу та за спільні кошти подружжя [PERSON] , а тому новостворене майно безпідставно зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , оскільки вона його не створювала. Також Позивач зазначає, що рішення виконкому Гатненської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок, а також свідоцтво про право власності на домоволодіння на ім`я [PERSON] мають бути визнані судом недійсними, а майно, яке з позиції Позивача, є спільною сумісною власністю подружжя, має бути поділено між ними в рівних частках. Оскільки відповідачкою [PERSON] будинок було подаровано відповідачці [PERSON] , однак вона не мала права його відчужувати, він підлягає витребуванню з володіння [PERSON] шляхом скасування державної реєстрації права власності на даний будинок на її ім?я. Відповідач [PERSON] проти позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що до нього, як до співвідповідача не ставиться жодна позовна вимога. По суті спору зазначив, що [PERSON] була власницею земельної ділянки, на якій нею був побудований спірний будинок. Згодом цю земельну ділянку з будинком вона подарувала їх спільній доньці [PERSON] , на що він давав свою згоду, оскільки перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Проти задоволення позовних вимог просив відмовити повністю, оскільки позов є повністю необґрунтованим, нелогічним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки [PERSON] законно володіє, розпоряджається та користується подарованим їй майном та не порушує цими діями чиїсь права. Відповідач [PERSON] (до зміни імені [PERSON] ) проти позовну заперечувала повністю з наступних підстав. Відповідач зазначала, що спірне домоволодіння належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки хоч і було набуте в період шлюбу, проте в результаті договору дарування, а відтак, неможливо вважати спірне домоволодіння спільним майном подружжя, набутим у період шлюбу [PERSON] з [PERSON] (до зміни імені [PERSON] ). Відповідач також вказувала, що позовна вимога про витребування будинку з її володіння не підлягає задоволенню, оскільки витребувати майно може лише особа, що є/була власником, а [PERSON] ніколи власником спірного домоволодіння не був. Також, з позиції Відповідачки, Позивачем неправильно визначено коло осіб, а справа підлягає за заявленими вимогами мала розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки, Виконком Гатненської сільської ради, до якого ставиться позовна вимога про визнання недійсним Рішення № 3/5 від 13 квітня 2007 року про визнання права власності на нерухоме майно, залучений у справу як третя особа, з процесуального статусу якої випливає, що до нього не можуть ставитися позовні вимоги. А КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського району Київської області» не залучено учасником до справи взагалі. Окрім того, Відповідач заявляла про порушення Позивачем строків позовної давності та просила суд їх застосувати. Вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. Позивач, визначаючи коло відповідачів та третіх осіб залучив у якості відповідачів [PERSON] (після зміни імені [PERSON] ), [PERSON] , [PERSON] , а третіми особами, що не заявляють самостійних вимоги - Гатненську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Познякову С.В. При цьому, суд з`ясував, що до справи не було залучено осіб, до яких ставилися позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконкому Гатненської сільської ради від 13 квітня 2007 року № 3/5 та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] в комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинського районної ради Київської області» 11 лютого 2008 року, реєстраційний номер 21718084 виконком Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та комунальне підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», відповідно. Гатненська сільська рада залучена до справи як третя особа. З процесуального статусу третьої особи випливає, що до неї не можуть ставитися позовні вимоги. Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» взагалі не залучено до справи учасником та воно не має процесуального статусу в цій справі. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Згідно з частинами першою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. За змістом наведеної норми цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, викладені у п. 11\~Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У постанові від 28.04.2021 у справі № 707/2-1006/2011 Верховний Суд вказав, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначенні процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Такий же правовий висновок викладено і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05.05.2019 у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19). З огляду на постанову ВС від 08.07.2020 у справі № 200/5153/15-ц визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Відтак, незалучення необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом, тягне за собою відмову у задоволенні позовних вимог, що ставляться до них. Що стосується вимоги позову про витребування майна з чужого незаконного володіння, то суд відмовляє в даних вимогах виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Нормами частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Отже за змістом вказаної норми особа, яка вважає, що його право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20). При розгляді справи суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року у справі 127/28862/21, 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16 і підстави для відступлення від неї відсутні. При цьому, у судовому засіданні чи в матеріалах справи не вбачається та не було доведено сторонами, що [PERSON] був колись чи є зараз власником спірного домоволодіння і воно вибуло з його володіння незаконно. Тому вимоги\~щодо витребування\~домоволодіння із\~володіння відповідача\~є не\~вірно обраним\~способом захисту\~прав позивача\~та єпідставою для прийняття судом рішення про відмову в позові в цій частині. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відтак, Суд доходить до висновку про не можливість витребування спірного майна на підставі ст. 387 ЦК України з володіння [PERSON] (до зміни імені [PERSON] ). Що стосується вимог позовної заяви про визнання домоволодінні спільним майном подружжя та його поділом на рівні частки, то суд відмовляє в даних вимогах виходячи з наступного. 24 листопада 2008 року було укладено договір дарування відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] (після зміни імені [PERSON] ) будинок [ADDRESS] (після змін [ADDRESS] ), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. Відповідно до вимог ч.3\~ст.368 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень\~ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до\~п.\~24\~Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України "Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя"\~не належить\~до спільної\~сумісної власності\~майно одного\~з подружжя,\~набуте особою\~до шлюбу;\~набуте за\~час шлюбу\~на підставі\~договору дарування\~або в\~порядку спадкування;\~набуте за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~одному з\~подружжя особисто;\~речі індивідуального\~користування,\~в тому\~числі коштовності,\~навіть якщо\~вони були\~придбані за\~рахунок спільних\~коштів подружжя;\~кошти,\~одержані як\~відшкодування за\~втрату (пошкодження)\~речі,\~що належала\~особі,\~а також\~як відшкодування\~завданої їй\~моральної шкоди;\~страхові суми,\~одержані за\~обов`язковим або\~добровільним особистим\~страхуванням,\~якщо страхові\~внески сплачувалися\~за рахунок\~коштів,\~що були\~особистою власністю\~кожного з\~них. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Викладене свідчить про те, що будинок [ADDRESS] одержаний відповідачем [PERSON] (після зміни імені [PERSON] ) у період шлюбу є її особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про отримання членом подружжя майна внаслідок укладення договору дарування. З цих же підстав не підлягає задоволенню позовна вимога про поділ спільного майна подружжя - домоволодіння за адресою [ADDRESS] (після змін [ADDRESS] ) та про визнання за [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) по частки на вказане майно. Відповідно до статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)(стаття 89 ЦПК України). Так, Суд критично відноситься до тверджень позивача, що будівництво житлового будинку з надвірними приміщеннями, який знаходиться за адресою [ADDRESS] було здійснено ним за спільні кошти подружжя [PERSON] . Долучений до матеріалів справи договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 12.05.2006 р. не підтверджує того, що отримані з його продажу кошти були спрямовані на будівництво вищезазначеного нерухомого об`єкту, оскільки з наявних в справі доказів взагалі не можливо встановити часовий період будівництва житлового будинку. Суд не приймає до уваги наданий Позивачем договір підряду від 02.03.2005, укладений між [PERSON] та СПД « [PERSON] » на будівництво будинку площею 178 кв. м. загальною вартістю 31000 у.о. з наступних підстав. Даний договір укладений сторонами для виготовлення будинку площею 178 кв. м., при цьому, спірне домоволодіння має загальну площу 150,2 кв.м. Також в договорі не вказано адресу об`єкту в зв`язку з чим не можливо дійти висновку, що такий договір укладався саме стосовно спірного домоволодіння. Щодо доданих Позивачем видаткових накладних на придбання будівельних матеріалів суд доходить висновку, що з цих документів не можливо встановити, для якого об`єкту і за які кошти були придбані такі матеріали. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України). Долучені до справи Позивачем документи не можуть бути належними доказами, в розумінні ч. 1\~ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України\~(далі\~ЦПК України), оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Додатково позиція Позивача спростовується також наявними у матеріалах доказами, наданими Відповідачем, а саме: Рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №3/5 від 13.04.2007, відповідно до якого, виконавчий комітет вирішив затвердити акт по прийому в експлуатацію індивідуального житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] загальною площею 150.2м2., видати будинкову книгу, визнати право власності на індивідуальний житловий будинок та зареєструвати дане домоволодіння на ім`я [PERSON] . Інформація щодо площі будинку 150. 2 м2 (відмінної від тої, що вказана в договорі підряду, наданого Позивачем), підтверджується також Актом державної прийомки в експлуатацію індивідуального житлового будинку, технічним паспортом, та договором дарування який був доданий позивачем раніше. На підставі наданих сторонами та досліджених доказів встановлено, що [PERSON] була першим та єдиним, станом до моменту укладення договору дарування 24 листопада 2008 року, власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Що стосується строків позовної давності то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Відповідно до\~статті 253 ЦК України\~перебіг строку\~починається з\~наступного дня\~після відповідної\~календарної дати\~або настання\~події,\~з якою\~пов`язано\~його початок. Позивач у своєму позові не заперечує, що він йому було відомо про дати подій, що мали місце в 2007-2008 роках та наявність виданих документів, оскільки, з його слів, нібито, особисто був дотичним до них. Відтак позовна давність за заявленими вимогами сплинула у 2010-2011 роках. Позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в жовтні 2018 року, що підтверджується матеріалами справи. З наведеного суду приходить до висновку що позивачем було пропущено строк позовної давності, а тому в позові має бути відмовлено також з підстав пропущення позивачем строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», № 19164/04, пункт 47). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Відповідно до викладеного вище та

Outcome: dismissed