Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

06 лютого 2018 року позивач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав. Ухвалою суду від 03 березня 2023 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду з підстав її повторної неявки до суду. Стислий виклад позиції позивача. З урахуванням уточненої позовної заяви зазначає, що з 25.01.2008 позивач та відповідачка перебували в зареєстрованому шлюбі в якому у них народився син [PERSON] [INFO] . Фактично шлюбні відносини були припинені з 13.08.2013, проживають окремо, дитина проживає з позивачем. приводом розриву стала регулярна жорстока і неадекватна поведінка дружини, її постійне вживання алкоголю та бійки. За час перебування дитини разом з батьком, мати не цікавилась дитиною, передала кілька іграшок через подругу, одноразово переслала грошові кошти та цукерки. За чотири роки відповідачка зателефонувала вісім разів та розмови закінчувалися її істерикою та переляком дитини. Після від`їзду до США на заробітки ситуація змінилася та його маму викликали до відділення поліції де пояснили, що колишня дружина заявила про викрадення дитини. Тобто мати не намагається налагодити стосунки з сином, а бажає силою забрати його зі звичного середовища. Позивач забезпечив гідні, комфортні умови проживання для дитини, а спілкування з матір`ю погано впливає на психічний стан дитини. Ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків відповідачем як моральних так і матеріальних протягом чотирьох років та попереднє жорстоке поводження з дитиною і негативний вплив на психіку зараз є підставами для позбавлення батьківських прав, виходячи з інтересів дитини. Стислий виклад заперечень відповідача. Обставини перебування у шлюбі, народження у ньому сина та в подальшому розірвання шлюбу, відповідачка не заперечує. 05.06.2013 році позивач разом з дитиною під приводом літнього відпочинку виїхав до України та не повернуся з дитиною до місця постійного проживання яке знаходиться у РФ. Протягом 2013-2017 років відповідачка намагалася неодноразово забрати сина, однак всі спроби завершувалися силовим опором зі сторони колишнього чоловіка та його родичів. Дитина проживає з батьками позивача за невідомою адресою. Після неодноразових невдалих спроб повернення дитини відповідачка звернулася до медичного закладу у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень від родичів позивача. За час перебування дитини на території України його психічний стан погіршився, що встановлено з медичної карти дитини. Рішенням судів України та РФ задоволені вимоги матері про визначення місця проживання дитини з матір`ю та відібрання дитини у батька. Крім того, було відкрито кримінальне провадження у відношенні позивача та його батьків. [PERSON] , свідомо позбавляючи дитину материнської турботи, не піклується його фізичним та духовним розвитком, негативно впливає на його розвиток як складову виховання, а також не спілкується з дитиною та не виявляє уваги до його внутрішнього світу. У своєму відзиві на зустрічну позовну заяву [PERSON] заперечив обставини викладені [PERSON] та виклав обставини аналогічні до викладених в первісному позові. Представником позивача подано додаткові письмові пояснення в яких зазначили, що відповідачка підтримує незаконні військові дії рф проти України, викладає на сторінці Вконтакті фото з георгіївською стрічкою, є підписницею групи Легіон, де ведеться активна пропагандистська риторика, яка характерна для усього російського інформаційного простору, отже позивач вбачає загрозу в спілкуванні матері з сином, що вплине на його виховання в патріотичній атмосфері. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії. Ухвалою судді від 26 лютого 2018 оку відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав. 20 червня 2018 року надійшов відзив на зустрічну позовну заяву. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду цивільної справи визначений суддя Цитульський В.І. на підстав розпорядження керівника апарату №440 від 18.11.2020. Ухвалою судді від 24 листопада2020 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 02 листопада 2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. 05 січня 2023 року від представника позивача надійшли письмові пояснення до яких долучений висновок органу опіки та піклування №4/3-4 від 04.01.2023. Ухвалою суду від 03 березня 2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] про позбавлення батьківства залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в позові, відзиві на зустрічний позов та додаткових поясненнях. Представник органу опіки просила задовільнити позовну заяву. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини не явки не повідомила. Фактичні обставини встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 по 2015 року. Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . 05 травня 2013 року [PERSON] надала згоду на періодичні виїзди свого неповнолітнього сина [PERSON] до України у супроводі батька [PERSON] . У 2013 році [PERSON] виїхав з сином [PERSON] на територію України до батьків та до постійного місця проживання не повернувся. На території України дитина [PERSON] відвідував заклади дошкільної роботи та шкоду, про що свідчать відповідні довідки (Т.1 а.с.43, 44, 47, 48) Актом обстеження житлових умов проживання дитини складеного 21 листопада 2016 року, встановлено, що у дитини є всі необхідні умови для проживання: власна кімната з ліжком, письмовим столом, шафою для книжок, ігрова кімната та іграшки. (Т.1 а.с.49) Згідно висновку психолога №38 від 03.02.2017 встановлено що розвиток дитини [PERSON] відповідає віковій нормі, проте він має високий рівень особистісної тривожності, знижену здатність до вербалізації емоційних станів та знижену мотивацію. (Т.1 а.с.50) В свою чергу відповідачка також надала акт обстеження квартири №4018 від 29.11.2016 за адресою [ADDRESS] в якому викладений висновок, що квартира відповідає загальноприйнятим санітарним нормам та для дитини створені гарні умови проживання. (Т.1 а.с.137) Крім того, надала довідки про доходи з 2016-2017 роки з яких вбачається, що [PERSON] мала стабільний дохід. (Т.1 а.с. 139-140) Рішенням Тушинського районного суду м. Москва від 30 травня 2017 року визначено місце проживання дитини [PERSON] 2009 року народження разом з матірю [PERSON] (Т.1 а.с. 146-150) Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2017 року ухвалено відібрати у [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дитину - [PERSON] , [INFO] та повернути матері - [PERSON] . Надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON] , [INFO] громадянину Російської Федерації без згоди батька [PERSON] в супроводі матері [PERSON] до Російської Федерації. (Т. 1 а.с. 151-152) Рішення набрало законної сили 23.05.2017 та не оскаржувалося. Разом з тим, станом на 2019 рік рішення суду про відібрання дитини лишилося не виконане, згідно актів державного виконавця потрапити до будинку проживання [PERSON] та його батьків де мешкає дитина не можливо. 09 серпня 2019 оку відповідачка звернулася до відділу поліції з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України. До матеріалів справи долучені висновки органів опіки, які були складені в різний час та мають суперечливий зміст. Так в рішенні суду від 11.05.2017, описано висновок Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, як органу опіки та піклування, в якому позовні вимоги про відібрання дитини у [PERSON] та його батьків та надання дозволу матері перетнути кордон України з дитиною без згоди батька вважають обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. (Т.1 а.с.156) Також, до матеріалів справи долучений висновок відділу соціального захисту населення району Мітіно, в якому викладено доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] з матір`ю. (Т.1 а.с. 132) Шевченківський районний у місті Дніпрі ради, як органу опіки та піклування склав 24 лютого 2020 року висновок №13/15-31 в межах позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] . Зміст якого полягає у можливості позбавлення батьківських прав останньої , конкретних підстав такого рішення не встановлено. 04 січня 2023 року складено іще один висновок №4/3-4 аналогічний складеному 24 лютого 2020 року. Обидві сторони долучити до матеріалів справи фотокартки, які засвідчують гарне відношення до дитини, проведення часу з ним та в комфортний стан дитини поряд з батьком чи матір`ю. Норми застосовані судом. Дані правовідносини регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Також суд звертає увагу на ЗУ "Про охорону дитинства", який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Так, зі ст.11 ЗУ "Про охорону дитинства" вбачається, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст.12 даного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У відповідності до ч.1 п.2 ст.164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зазначено, що "Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей". При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України". Висновки суду. Сторони є батьками [PERSON] [INFO] та на них лежить відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Як батьки так і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою. Дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послався на те, що син проживає разом з ним з 2013 року, навчається у школі, відвідує гуртки, мати дитини [PERSON] у вихованні та утриманні сина не приймає участі, не намагається зв`язатися з дитиною у телефонному режимі. Однак, суд не може погодитися з такими твердженнями, оскільки в ході судового розгляду встановлені намагання відповідачки приймати участь в житті дитини, здійснювати телефонні дзвінки, відвідувати за місце мешкання у дідуся та бабусі, однак їй чинилися перешкоди з боку позивача та його сім`ї. Рішення суду, що в свою чергу не оскаржувалося [PERSON] про відібрання дитини у батька та передання його матері, залишилося без виконання, так як його виконанню також чинилися перешкоди з боку [PERSON] та його батьків, що підтверджується актами державного виконавця. Слід зазначити, що висновок Органу опіки та піклування є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. На переконання суду, висновки органу опіки та піклування, їх зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, суд вважає недостатньо обґрунтованими, поверхневими та суперечливими, у них не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Тобто, такі висновки не містять однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення його матері батьківських прав. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed