Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

19.12.2022 до Деснянського районного суду м. Чернігова надійшла позовна заява [PERSON] до Академії Державної пенітенціарної служби, в якій позивач просить: - визнати протиправним та скасувати наказ № 283/ОС від 17.11.2022 «Про особовий склад», поновити позивача на посаді головного наукового співробітника відділу наукової діяльності та міжнародного співробітництва Академії Державної пенітенціарної служби; - стягнути з 19.11.2022 з Академії Державної пенітенціарної служби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням з роботи по день поновлення на посаді головного наукового співробітника відділу наукової діяльності та міжнародного співробітництва Академії Державної пенітенціарної служби. Позивач, визнаючи факт запізнення на роботу, стверджує, що не вчинив прогул у розумінні статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки з`явився на території Академії Державної пенітенціарної служби об 11.27 год., тобто до спливу 3 годин підряд відсутності на роботі. Крім того, його запізнення на роботу викликане поважною причиною, а саме раптовим погіршення стану здоров`я його хворої матері, з якою вони мешкають разом у гуртожитку. Також зазначає, що його запізнення не завдало жодної шкоди роботодавцю, а тому застосування такого дисциплінарного стягнення як звільнення з роботи було абсолютно невиправданим. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.12.2022 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачеві в триденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказаний в ній недолік. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено для розгляду по суті на 23.01.2023. 26.01.2023 відповідач подав до суду відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на законність наказу про звільнення позивача, оскільки дисциплінарний проступок встановлено службовим розслідуванням, проведення якого регламентовано Порядком проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 356/5 від 12.03.2015. Також відповідач заперечує факти домовленості з позивачем про його гнучкий графік роботи. 23.01.2023 розгляд справи відкладений на 06.02.2023 у зв`язку з клопотанням представників сторін. 03.02.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. 06.02.2023 оголошено перерву в судовому засіданні до 22.02.2023 у зв`язку з необхідністю допиту свідка та наданням суду додаткових доказів. 22.02.2023 продовжено перерву в судовому засіданні до 06.03.2023 у зв`язку з ненаданням відповідачем витребуваних документів. 06.03.2023 продовжено перерву в судовому засіданні до 09.03.2023 у зв`язку з необхідністю з`ясування обґрунтованості розміру витрат на правничу допомогу. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував. Заслухавши пояснення учасників справи, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працював на посаді головного наукового співробітника відділу наукової діяльності та міжнародного співробітництва Академії Державної пенітенціарної служби, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 28). 09.11.2022 об 11.37 год. співробітниками Академії Державної пенітенціарної служби складений акт про відсутність [PERSON] на роботі станом на 11.37 год. (а.с. 105). 10.11.2022 о 10.30 год. співробітниками Академії Державної пенітенціарної служби складений акт про відсутність [PERSON] на роботі у період з 8.30 год до 10.50 год. (а.с. 106). Наказом ректора Академії Державної пенітенціарної служби від 11.11.2022 № 14/СТ зі змінами, внесеними наказом ректора Академії Державної пенітенціарної служби від 14.11.2022 № 15/СТ, призначене службове розслідування за фактом порушення трудової дисципліни (відсутність на роботі) головним науковим співробітником відділу наукової діяльності та міжнародного співробітництва [PERSON] (а.с. 101). Службовим розслідуванням встановлено, що позивач порушив Правила внутрішнього розпорядку для персоналу Академії Державної пенітенціарної служби, які є додатком до Колективного договору між Академією Державної пенітенціарної служби і трудовим колективом Академії Державної пенітенціарної служби на 2022-2026 роки, та наказ Академії від 16.09.2022 № 384/ОД «Про забезпечення внутрішнього порядку та організацію внутрішньої служби в Академії Державної пенітенціарної служби (окрім територіально відокремлених відділень)», вимогу пункту 4.3 розділу 4 Посадової інструкції головного наукового співробітника відділу наукової діяльності та міжнародного співробітництва, де передбачено, що головний науковий співробітник несе відповідальність за порушення правил внутрішнього розпорядку, інструкції з охорони праці, протипожежної безпеки і виробничої санітарії. Під час проведення службового розслідування було враховано усі відомі комісії обставини в тому числі дані про відсутність дисциплінарних стягнень, попередні заохочення а також той факт, що дисциплінарний проступок вчинено під час дії воєнного стану. За результатами службового розслідування складено висновок від 16.11.2022, затверджений ректором Академії Державної пенітенціарної служби, яким рекомендовано за порушення трудової дисципліни (відсутність на роботі без поважних причин більше 3-х годин протягом робочого дня 09.11.2022) розглянути питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] (а.с. 102-104). Наказом ректора Академії Державної пенітенціарної служби від 17.11.2022 № 16/СТ за порушення трудової дисципліни (відсутність на роботі без поважних причин більше 3-х годин протягом робочого дня 09.11.2022) застосоване до [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (а.с. 120). Наказом ректора Академії Державної пенітенціарної служби від 17.11.2022 № 283/ОС, на виконання висновку службового розслідування від 16.11.2022 [PERSON] звільнено з роботи з 18.11.2022, у зв`язку з прогулом без поважних причин, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України (а.с. 121). Не погодившись з даним наказом про звільнення, позивач оскаржив його в судовому порядку. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 24 постанови від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. Обов`язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця. Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Згідно зі статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.03.2021 № 202/7726/19 (провадження № 61-560св21). Відповідно до статті 57 КЗпП України час початку і закінчення щоденної роботи (зміни) передбачається правилами внутрішнього трудового розпорядку і графіками змінності у відповідності з законодавством. Згідно пункту 5.3 Правил внутрішнього трудового розпорядку для персоналу Академії Державної пенітенціарної служби тривалість робочого дня для наукового та адміністративно-господарчого персоналу становить 8 годин за 5-денного робочого тижня з двома вихідними днями (ст. 50 КЗпП): початок робочого дня - 8:30, перерва на обід - з 13:00 до 13:48, закінчення роботи - 17:30 (а.с. 206-213). Відсутність [PERSON] на роботі 09.11.2022 встановлено співробітниками відповідача, що зафіксовано актом та проведеним в подальшому службовим розслідуванням. У постанові від 11.03.2020 у справі № 459/2618/17 Верховний Суд зауважив, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин. Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази. У ході судового розгляду встановлено та підтверджується письмовими доказами, що [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою (довідка від 22.04.2022 № 7426-5001313984 на а.с. 36) та проживає разом з матір`ю - [PERSON] , яка також є внутрішньо переміщеною особою, у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] (довідка від 25.04.2016 № 7426001180 на а.с. 184). Згідно довідки ЛКК Чернігівської міської лікарні № 4 Чернігівської міської ради від 04.08.2021 № 1464 та висновку КНП «Чернігівська міська лікарня № 4» Чернігівської міської ради № 661 від 15.11.2022, [PERSON] , 1937 року народження, потребує постійного стороннього догляду як громадянка похилого віку з когнітивними порушеннями (а.с. 37). Як убачається з висновку діагностичного відділення КНП «Чернігівська міська лікарня № 4» Чернігівської міської ради від 31.10.2022 у [PERSON] виявлено: атероматоз аорти, фіброзно-склеротичні зміни АК і МК, незначний КАП з переважанням стенозу, помірна недостатність МК ІІ ст., дилатація ЛП, діастолічна дисфункція ЛШ І тип, незначна концентрична гіпертрофія МШП ЛШ в суборбітальному відділі, скоротлива здатність міокарда збережена (ФВ = 55%) (а.с. 39). Крім того, у самого позивача хвороба Паркінсона, акінетіко-ригідна, тремтлива форма, стадія по Хен-Яру 2, переважно лівобічний гемітип з помірним порушенням функції лівої верхньої кінцівки, легким лівої нижньої кінцівки; шийний остеохондроз грижі між хребцевих дисків С4-С5, С5-С6, С6-С7, протрузії між хребцевих дисків С2-С3, С3-С4, цервікалгія, м`язово-тонічні розлади, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, серцева недостатність 0-1 ст., вузловий зоб І ст., еутиреоз, ангіосклероз сітківки обох очей (виписки № 6352 та № 9551) із медичної карти стаціонарного хворого на а.с. 181, 182). Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] (комендант гуртожитку за адресою: [ADDRESS] ) показала, що позивач, який проживає разом з матір`ю у гуртожитку, 09.11.20212, десь о 10.30 год., попросив її побути з [PERSON] у зв`язку з раптовим погіршенням її стану та необхідністю йому їхати на роботу. Матір позивача дійсно була у дуже поганому стані, була бліда, важко дихала, що траплялось неодноразово, а він був розгублений та дуже збентежений. Неодноразово [PERSON] раптово падала через проблеми з серцем. Як тільки в неї з`явилась можливість побути з матір`ю позивача, він одразу ж поїхав на роботу. Оцінивши викладені обставини та надані докази, суд дійшов до переконання, що відсутність [PERSON] на роботі 09.11.2022, що стало причиною його звільнення, була обумовлена поважною причиною, а саме доглядом за членом родини - матір`ю, яка перебувала у стані, що не дозволяв залишити її наодинці, без стороннього догляду. Доводи відповідача про те, що довідка ЛКК Чернігівської міської лікарні № 4 Чернігівської міської ради від 04.08.2021 № 1464 видана на рік, суд вважає хибними, оскільки необхідність у сторонньому догляді за [PERSON] після 04.08.2022 підтверджується також іншими доказами. Крім того, зважаючи на діагноз останньої та її вік, немає підстав стверджувати про усунення потреби стороннього догляду за нею. Крім того, відповідно до частини третьої статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Роботодавцем взагалі не встановлювалась завдана позивачем шкода, що визнано у ході судового розгляду представником відповідача. До того ж, сторонами визнається та підтверджується матеріалами справи той факт, що зранку 09.11.2022 в Академії Державної пенітенціарної служби було тимчасово припинено електропостачання, а відтак, враховуючи посадові обов`язки позивача, суд ставить під сумнів завдання ним настільки значної шкоди закладу своєю відсутністю на робочому місці, де не було електропостачання, яка б була співмірною тяжкості такого дисциплінарного стягнення як звільнення. Не враховано відповідачем при обранні виду стягнення і попередню роботу позивача, зокрема, його сумлінну працю, відзначену грошовою винагородою та подякою (а.с. 22, 180). Частиною першою статті 235 КЗпП України встановлено, що в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що оскаржуваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді. У зв`язку зі скасуванням наказу про звільнення позивача та встановленням судом незаконності накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, підлягає скасуванню і наказ Академії Державної пенітенціарної служби № 16/СТ від 17.11.2022 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», що не тягне за собою вихід суду за межі позовних вимог, оскільки даний наказ є невід`ємною складовою процедури звільнення позивача з роботи. Згідно з частиною другою 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як убачається з довідки № 5/110 від 12.01.2023, середньоденна заробітна плата позивача за вересень-жовтень 2022 року становить 1 147,73 грн. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу (79 робочих днів за період з 19.11.2022 по 09.03.2023) складає 90 670,67 грн (1 147,73 грн х 79 робочих днів), виплату якого належить провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави. За змістом статті 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу вважала за необхідне надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких позивач має заперечення. У пунктах 44, 47 додаткової постанови зроблено висновок, що «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності». Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19). Правничу допомогу позивачеві надавав адвокат Серкін К.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги від 01.12.2022. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 06.03.2023 позивач сплатив адвокату 10 000,00 грн. Проте, суд не погоджується з розрахунком витраченого адвокатом часу, зазначеному в акті прийому-передачі робіт від 06.03.2023 (а.с. 219), оскільки ознайомлення протягом 1 год 30 хв. адвоката з матеріалами цивільної справи не підтверджується будь-якими доказами, а тому враховуючи вартість 1 год. роботи адвоката у 1 200,00 грн, витрати на 1 800,00 грн не доведені належним чином. Крім того, суд погоджується із запереченнями представника відповідача щодо реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, та вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на плату послуг адвоката частково, а саме у розмірі 6 000,00 грн. Тако, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави наелжить стягнути судовий збір у розмірі 1 984,80 грн за вимоги немайнового та майнового характеру. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved