Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

07 вересня 2021 року [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах недієздатної особи [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Дніпровська міська рада, про усунення перешкод у користуванні власністю. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] рішенням суду визнана недієздатною, [PERSON] призначено її опікуном. Власником сусіднього домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . У 2005 року сім`я [PERSON] без будь-яких дозвільних документів та без згоди позивачів на місті своїх сараїв побудувала двоповерховий будинок, а також знесла паркан позивачів, який відокремлював земельні ділянки протягом 40 років. Відстань між стінами будинків складає 1,26 м. Пізніше впритул до стіни будинку позивачів [PERSON] встановила металевий паркан, який з обох боків закриває прохід, а тому доступ до зовнішньої стіни будинку позивачів протягом 15 років позивачі позбавлені доступу до стіни свого будинку з боку будинку відповідача, що перешкоджає обслуговуванню вказаної стіни, її поточному ремонту, укріпленню фундаменту будинку, а також доступу на горище. У зв`язку з викладеним стіна руйнується, на ній з`явилися тріщини. Також відповідач випускає на спірну земельну ділянку на вільний вигул собаку породи «вівчарка», що також унеможливлює доступ на ділянку. Земельна ділянка між будинками сторін відноситься до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, а паркан, встановлений відповідачем на такій ділянці незаконно та з порушенням державних будівельних норм, перешкоджає позивачам користуватися їх власністю. На підставі викладеного позивачі просять: - усунути їм перешкоди у користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , знести, демонтувати огорожу (паркан, хвіртку, будь-яку іншу конструкцію), що встановлена (буде встановлена на момент виконання рішення) на земельній ділянці між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка перешкоджає вільному доступу позивачів до горища, зовнішніх стін та обслуговуванню їх будинку; - встановити наступний порядок і спосіб виконання рішення в цій частині вимог: зобов`язати [PERSON] знести, демонтувати за рахунок власних коштів огорожу (паркан, хвіртку, будь-яку іншу конструкцію), що встановлена (буде встановлена на момент виконання рішення) на земельній ділянці між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка перешкоджає вільному доступу позивачів до горища, зовнішніх стін та обслуговуванню їх будинку; у разі невиконання [PERSON] цього рішення суду в добровільному порядку та протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду, застосувати вимоги ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямованих на знесення, демонтаж огорожі (паркану, хвіртки, будь-якої іншої конструкції), що встановлена (або буде встановлена на момент виконання рішення) на земельній ділянці між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка перешкоджає вільному доступу позивачів до горища, зовнішніх стін та обслуговуванню їх будинку; - заборонити [PERSON] вчиняти дії зі встановлення паркану, огорожі або будь-якої іншої конструкції на відстані менше, ніж 3 метри від найбільш виступаючої конструкції стіни житлового будинку [ADDRESS] та висотою не більше двох метрів; - заборонити [PERSON] та всім особам, які проживають у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , вигул собаки на земельній ділянці між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] . Ухвалою судді від 09.11.2021 року, після усунення недоліків позовної заяви, її прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 24.01.2022 року від представника [PERSON] - адвоката Соколова Д.І. надійшов відзив на позов, в якому заперечував проти позову. Заперечення обґрунтовані тим, що після смерті чоловіка відповідача та її родичів, що проживали в будинку за адресою: [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини. 06.12.2013 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення за позовом [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії та припинення дій, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Дніпропетрвоської області в частині задоволення вимог, та відмовлено в цій частині. Під час розгляду вказаної справи було поставлено під сумнів, що паркан, встановлений відповідачем зі сторони домоволодіння позивачів заважає обслуговувати домоволодіння [ADDRESS] , а частина паркану, встановленого між домоволодіннями сторін була демонтована відповідачем, тобто на сьогодні немає перешкод в вільному доступі позивачем до його домоволодіння. На підставі викладеного відповідач просила закрити провадження. 17.02.2022 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вона заперечувала проти доводів представника відповідача, викладених у відзиві. Заперечення обґрунтовані тим, що вказане рішення суду апеляційної інстанції, про яке йдеться у відзиві, прийнято з урахуванням висновку експертизи, відповідно до якого паркан, встановлений відповідачем, не перешкоджає позивачу здійснювати обслуговування будинку. Оскільки фото таблиця до зазначеного висновку свідчила про протилежне, [PERSON] звернулася до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення експертами. За заявою було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 4201504067000020. Зазначене відповідачем щодо демонтажу частини паркану та відсутності перешкод у обслуговуванні позивачами будинку не відповідає дійсності. Наприкінці квітня 2021 року відповідач дійсно частково демонтувала металевий паркан, при цьому залишивши частину металевої конструкції, яка по обидва боки наглухо приварена та закриває прохід та доступ до зовнішньої стіни будинку позивачів. Крім того, останнім часом відповідач та її родина випускає на спірну ділянку на вільний вигул собаку породи «вівчарка», що також унеможливлює доступ на ділянку. Станом на 14.02.2022 року позивачі не мають вільного підходу до стіни свого будинку з боку домоволодіння відповідача. Таким чином, правопорушення з боку відповідача триває більше 10 років та продовжує тривати на теперішній час. 07.04.2022 року від представника третьої особи: Дніпровської міської ради Ревякіної Н.М. надійшли письмові пояснення. У поясненнях зазначено, що земельна ділянка, на якій розташована металева конструкція (паркан) між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, та ніколи не передавалася [PERSON] під будівництво, право власності чи користування за нею не оформлювалося. Отже, у відповідача відсутні жодні правові підстави для користування зазначеною земельною ділянкою. Вказана вище металева конструкція (паркан) встановлена без дозволу територіальної громади м. Дніпра. Враховуючи викладене, представник вважає, що металева конструкція (паркан) підлягає знесенню, а земельна ділянка між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] приведенню у придатний стан за рахунок відповідача. Ухвалою суду, постановленою 16.05.2022 року без виходу суду до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. 05.05.2022 року від представника відповідача надійшла відповідь на письмові пояснення Дніпровської міської ради. У відповіді зазначено, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було придбано 25.12.1980 року [PERSON] , а право користування земельною ділянкою під цим домоволодінням відповідно до ст. 90 Земельного кодексу УРСР перейшло до [PERSON] . На даний час [PERSON] є власницею домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , яке вона успадкувала. На сьогоднішній день встановлений відповідачем паркан демонтований відповідачкою, тобто немає ніяких перешкод у вільному доступі та обслуговуванні позивачем її домоволодіння. Ухвалою суду від 10.08.2022 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката Соколова Д.І. про закриття провадження у справі відмовлено. Від [PERSON] надійшло клопотання, в якому просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, заперечував проти його задоволення. У судове засідання 27.02.2023 року відповідач та її представник не з`явилися. Враховуючи, що відповідач повідомлена про час, дату та місце розгляду справи, проте, суд про причини неявки не повідомила, а також враховуючи її неявку в судові засідання 03.10.2022 року, 14.11.2022 року, 17.01.2023 року без повідомлення суду причин неявки, у силу ч. 3 ст. 131 ЦПК України суд визнає, що відповідач не з`явилася до суду повторно без поважних причин. У судовому засіданні 10.08.2022 року представник Дніпровської міської ради Ревякіна Н.М. позовні вимоги підтримала. У судове засідання 27.02.2023 року не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча повідомялася про час, дату та місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. У ході судового розгляду встановлено, що до суду звернулася [PERSON] у своїх інтересах та як опікун в інтересах [PERSON] , яка є інвалідом 2 групи з дитинства та рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.1988 року визнана недієздатною (а.с.13-14). Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.01.1995 року по справі № 2-187 1995 року 47/100 частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (а.с.17-18). [PERSON] належить інші 53/100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1989 (а.с.16). З матеріалів справи вбачається, що будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , знаходиться по сусідству з будинком позивачів. У будинку за адресою: [ADDRESS] , проживає відповідач, яка є власницею вказаного домоволодіння. Матеріалами справи встановлено, що між сторонами протягом більше, ніж 10 років триває спір щодо доступу до земельної ділянки, яка розташована між будинком позивачів (житловий будинок літ. А-1 і прибудовою літ. «А1-1») та будівлею домоволодіння відповідача (сарай літ. «Б»), між якими є відстань в 1,26 м. Так, у жовтня 2013 року [PERSON] в інтересах недієздатної [PERSON] зверталася до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом зобов`язання вчинити дії та припинення дії (справа № 205/8303/13-ц). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.12.2013 року позовні вимоги частково задоволено, а саме усунуто перешкоди позивачам у користуванні домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , зобов`язано [PERSON] забезпечити позивачам доступ до житлового будинку, господарських споруд вказаного домоволодіння. Не погодившись з вказаним рішенням [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою. Під час апеляційного провадження призначено комісійну судову будівельно-технічну експертизу, якою встановлено, що відстань між прибудовою літ. А1-1 житлового будинку літ. А-1 домоволодіння позивачів та будівлею сараю літ. Б домоволодіння відповідача становить 1,24-1,26 м та існує прохід між ними, а паркан не перешкоджає здійснювати обслуговування будинку позивачів. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.12.2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог скасовано, у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.85-87). З 2016 року спір між сторонами щодо доступу до стіни домоволодіння позивачів загострився, [PERSON] зверталася до Дніпропетровської обласної ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю для вирішення питання (а.с.23-29). Рішенням Новокодацької районної у м. Дніпрі ради № 172 від 15.12.2017 року вирішено власнику домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] та співвласникам домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] виконати геодезичні роботи із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі по стіні житлового будинку літ. А-1 і прибудови літ. А1-1 домоволодіння по [ADDRESS] , та по стіні будівлі сараю літ. Б по [ADDRESS] , а існуючу між домоволодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] відстань шириною 1,26 м залишити у землях комунальної власності (а.с.30). Як вбачається з наданих позивачем та відповідачем фотознімків (а.с.20, 50-51): прохід між домоволодіннями позивачів та відповідача загороджений з обох боків парканом та хвіртками, тобто вільного проходу по земельній ділянці між домоволодіннями немає. Таким чином, з фото вбачається, доступ до однієї із стін будинку позивачів, яка виходить в бік домоволодіння відповідача, для позивачів неможливий. Також з фото вбачається, що стіна будинку позивачів, що виходить в бік домоволодіння відповідача має тріщини та потребує ремонту. Представник відповідача, стверджуючи, що перешкод у доступі до вказаної стіни будинку позивачів немає, жодних доказів на підтвердження не надав. Відповідно до пояснень Дніпровської міської влади, якій на праві комунальної власності належить земельна ділянка між домоволодіннями сторін, споруди відповідача (паркан та хвіртки), що перешкоджають доступу до стіни домоволодіння позивачів, є самочинними, встановлені без дозволу власника земельної ділянки. Таким чином, суд встановив, що протягом тривалого часу між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] триває спір щодо доступу позивачів до стіни їх будинку, що виходить в бік домоволодіння відповідача, та доступу до якої перешкоджає відповідач, спорудивши паркан та хвіртки з обох боків проходу між домоволодіннями на земельній ділянці, що є власністю територіальної громади м. Дніпра. Такий спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи не визнання. Враховуючи, що споруди, самочинно встановлені відповідачем на землі комунальної власності, між домоволодіннями сторін, перешкоджають обслуговуванню стіни житлового будинку, що належить на праві власності позивачам, дії відповідача по відношенню до прав позивачів є незаконними, а порушене право позивачів на користування їх власністю підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. У позові [PERSON] просить усунути перешкоди у користуванні нею та [PERSON] їх житловим будинком шляхом зобов`язання відповідача знести, демонтувати огорожу (паркан, хвіртку, будь-яку іншу конструкцію, що встановлені (будуть встановлені на момент виконання рішення) між домоволодіннями сторін та які перешкоджають вільному доступу до горища, зовнішніх стін та обслуговуванню буд. [ADDRESS] . Під час розгляду справи суд не встановив нагальної необхідності у знесенні та демонтажу всіх споруд, встановлених між домоволодіннями сторін (огорожі та хвірток), для поновлення прав позивачів та дійшов висновку, що, з урахуванням балансу інтересів сторін у спорі, поновлення порушеного права можливе шляхом демонтажу хвіртки, що встановлена відповідачем між її домоволодінням та будинком позивачів та перешкоджає вільному доступу позивачів до зовнішньої стіни їх будинку та горища. Таким чином, демонтаж вищевказаної хвіртки є достатнім для поновлення права позивачів та надання їм вільного доступу до зовнішньої стіни їх будинку та є найменш обтяжливим для відповідача способом вирішення спору сторін. Отже, суд задовольняє зазначену вище вимогу позивачів частково. Щодо вимоги позивачів встановити порядок та спосіб виконання рішення суду в частині вимог щодо демонтажу, зобов`язавши [PERSON] знести, демонтувати за рахунок власних коштів огорожу (паркан, хвіртку, будь-яку іншу конструкцію), що встановлена (буде встановлена на момент виконання рішення) на земельній ділянці між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка перешкоджає вільному доступу позивачів до горища, зовнішніх стін та обслуговуванню їх будинку; у разі невиконання [PERSON] цього рішення суду в добровільному порядку та протягом одного місяця з дня набрання законної сили рішенням суду, застосувати вимоги ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» щодо примусової організації виконавчих дій, спрямованих на знесення, демонтаж огорожі (паркану, хвіртки, будь-якої іншої конструкції), що встановлена (або буде встановлена на момент виконання рішення) на земельній ділянці між житловими будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] , яка перешкоджає вільному доступу позивачів до горища, зовнішніх стін та обслуговуванню їх будинку, суд зазначає наступне. Примусове виконання судового рішення - є завершальною стадією судового провадження та здійснюється під час виконавчого провадження відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 3 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Враховуючи викладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення вказаної вимоги позивача на стадії прийняття рішення. Вирішуючи позовну вимогу щодо заборони [PERSON] вчиняти дії з встановлення паркану, огорожі або будь-якої іншої конструкції на відстані менше, ніж 3 метри від найбільшої виступаючої конструкції стіни житлового будинку [ADDRESS] та висотою більше 2 метрів, суд виходив з наступного. Як встановлено під час розгляду справи, спір між власниками будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] триває протягом багатьох років. Також судом встановлено, що відповідач чинить позивачам перешкоди у доступі до зовнішньої стіни їх домоволодіння через земельну ділянку, яка перебуває у комунальній власності. Таким чином, враховуючи тривалість порушення прав позивачів, а також для остаточного вирішення спору між сторонами та виключення у майбутньому підстав для нових позовів з цього спірного питання, суд дійшов висновку, що зазначена вище вимога підлягає частковому задоволенню, а саме в частині заборони [PERSON] вчиняти дії з встановлення паркану, огорожі або іншої конструкції між домоволодіннями сторін, що перешкоджатиме вільному доступу позивачів до зовнішньої стіни їх будинку. При цьому, позовна вимога в частині заборони встановлення споруд на відстані не менше 3 метрів від найбільшої виступаючої конструкції стіни житлового будинку [ADDRESS] не підлягає задоволенню, оскільки земельна ділянка між домоволодіннями сторін в частині, що є спірною, становить лише 1,26 м. Щодо вимоги позивачів заборонити відповідачу та всім особам, які проживають в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] вигул собаки на земельній ділянці між домоволодінням сторін, суд зазначає наступне. Обґрунтовуючи зазначену вимогу, позивач [PERSON] зазначила, що на земельній ділянці між домоволодіннями сторін відповідач випускає на вільний вигул собаку породи «вівчарка», що унеможливлює доступ позивачів на ділянку. Відповідно до ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Згідно зі ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом. Правила поводження з тваринами встановлюються законом. Таким законом є Законом України «Про захист тварин від жорстокого поводження». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» особи, які утримують домашніх тварин, мають право з`являтися з ними поза місцями їх постійного утримання (супроводжувати їх). Особа, яка супроводжує тварину, зобов`язана забезпечити: безпеку оточуючих людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною; наявність повідка для здійснення вигулу собак та інших домашніх тварин, які можуть становити небезпеку для життя чи здоров`я людини; наявність на домашній тварині нашийника з ідентифікуючими позначками. При супроводженні домашніх тварин не допускається залишати їх без нагляду. З наданого позивачем відеозапису встановити, що собака, якого знято на камеру, належить відповідачу та є перешкодою для доступу позивачів до зовнішньої стіни їх домоволодіння неможливо. Таким чином, у суду правові підстави для задоволення вказаної вимоги позивачів відсутні. Враховуючи викладене, суд задовольняє вимоги позивачів частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] за три вимоги немайнового характеру сплачено судовий збір у розмірі 2724 грн. (а.с.37а), [PERSON] в інтересах недієздатної [PERSON] звільнена від сплати судового збору. Враховуючи викладене, а також положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 362 грн., а також судовий збір на користь держави в розмірі 1 362 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідачем подано клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 4 300 грн. З урахуванням предмету спору, а також встановлених судом обставин щодо порушення прав позивачів відповідачем, суд відмовляє в стягненні на користь відповідача судових витрат на правову допомогу. Враховуючи викладене,

Outcome: partial