Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувсядо суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що позивач є власником земельної ділянки загальною площею 0,6601 га з кадастровим номером 322 4082400:03:006:0004, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 197 622204 від 24.01.2020 року. На даній земельній ділянці розташована нежитлова будівля загальною площею 862,1 кв.м, що належить позивачу на праві приватної власності згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 994 88332 від 06.10.2017 року, яке необхідно утримувати та обслуговувати. Поруч з вищезазначеною земельною ділянкою розташована земельна ділянка відповідача по справі, кадастровий номер якої 322 4082400:03:006:0005. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок,доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. Проте, відповідач створює позивачу перешкоди у проході та проїзді через його земельну ділянку. З метою вирішення даної проблеми [PERSON] звертався до відповідача з відповідним листом, проте відповіді на нього не отримав. Крім того, позивач звертався до державних установ для отримання допомоги у вирішенні спірного питання в досудовому порядку, але було рекомендовано звернутися до суду. Підставою встановлення сервітуту є відсутність у особи, у тому числі й у користувача земельною ділянкою, можливості задовольнити свої потреби, пов`язані з забезпечення використання цієї ділянки, іншим особам, ніж шляхом встановлення права обмеженого користування чужою земельною ділянкою - земельного сервітуту. Таким чином, право позивача на обслуговування і користування власною нежитловою будівлею та земельною ділянкою у цьому випадку є порушеним, єдиним способом захисту порушеного права є встановлення безстрокового та безоплатного земельного сервітуту, а з кадастрового плану земельної ділянки та викопіювання публічної кадастрової карти України вбачається, що проїзд та прохід до земельної ділянки позивача та відповідної нежитлової будівлі існує лише через земельну ділянку відповідача. На підставі викладеного та відповідно до вимог ст. ст. 98,99,100 ЗК України та ст. ст. 401 - 403 ЦК України позивач [PERSON] просить суд: Встановити на користь власника земельної ділянки [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер якої 322 408 2400:03:006:0004, безоплатний, безстроковий, безособовий земельний сервітут для проходу та проїзду на велосипеді і будь - якому транспортному засобі на земельній ділянці [PERSON] з кадастровим номером 322 408 2400:03:006:0005, площею 16,602 га, а саме у виді частини вказаної земельної ділянки [PERSON] , шириною 3,5 м. та довжиною 242 м. по існуючому білощебеневому проїзді, який розташований на межі земельної ділянки [PERSON] з кадастровим номером 322 408 2400:03:006:0004 (від точки 2 до точки 4) та на земельній ділянці [PERSON] з кадастровим номером 322 408 2400:03:006:0005. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх та повідомив, що йому необхідно проїзд до його земельної ділянки, відповідач [PERSON] чинив перешкоди. На даний час відповідач не забороняє проходити та проїжджати до його земельної ділянки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить справу слухати в його відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме просить суд ухвалити рішення з урахуванням кадастрового плану проїзду, розробленого в 2022 році ПП «Землевпоряднй центр АО» Біла Церква - 2022, оскільки [PERSON] не надав до суду затвердженої землевпорядною організацією жодної схеми проїзду, а також повідомив, що в період з 2017 року та станом на 31.10.2022 року жодним чином не перешкоджав проїзду позивачу до його будівлі (а. с. 28). Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,6601 га з кадастровим номером 3224082400:03:006:0004, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Індексний номер витягу: 197 622 204 від 24.01.2020 року (а. с. 10) та копією рішення Сквирського районного суду Київської області від 10 січня 2019 року (а. с. 9) . На земельній ділянці розташована нежитлова будівля загальною площею 862,1 кв.м, що належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності Індексний номер витягу: 994 88332 від 06.10.2017 року (а. с. 8) та копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а. с. 7), яке необхідно утримувати та обслуговувати. Поруч з вищезазначеною земельною ділянкою розташована земельна ділянка. Власником якої є відповідач по справі [PERSON] , кадастровий номер якої 3224082400:03:006:0005, що також вбачається з Листа Головного управління Держегокадастру у Київській області Відділу у Сквирському районі (а. с. 15). Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут). Статтею 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з вимогами п. г ч. 1 ст. 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Частиною 1 ст. 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Відповідно до вимог ч. ч. 1,3 ст. 402 ЦК Українисервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Відповідно до роз`яснень, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24 - 150/0/4-13 при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з`ясувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалось це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном. Як встановлено судом, з метою досягнення домовленості щодо права проходу та проїзду по частині земельної ділянки, яка належить відповідачу, позивачем було направлено пропозицію про укладання договору земельного сервітуту, однак відповіді позивачу надано не було. В подальшому позивач звертався з листами щодо вирішення питання встановлення сервітуту до Начальника Сквирського відділу Білоцерківської місцевої прокуратури (а. с. 12), Сквирського Відділу поліції (а.с. 13), Головного управління Держгеокадастру у Київській області (а. с. 15), однак питання вирішено не було. Як вбачається з досліджених судом вищевказаних матеріалів справи, що спірні питання щодо встановлення сервітуту виникли між сторонами в 2020 році. В судовому засіданні 21.02.2023 року позивач [PERSON] повідомив, що на теперішній час відповідач будь - яких перешкод у користуванні його земельної ділянкою в частині проходу та проїзду не чинить. Відповідно до п. 38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки. Статтею 98 ЗК України передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.Строк дії земельного сервітуту, що встановлюється договором між особою, яка вимагає його встановлення, та землекористувачем, не може бути більшим за строк, на який така земельна ділянка передана у користування землекористувачу. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Статтею 99 ЗК України визначено наступні види земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, інші земельні сервітути. Згідно зі ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Положеннями ст. 404 ЦК України передбачено, що Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь - яким іншим способом. Враховуючи вимоги вищевказаних Законів, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь - якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи спору між сторонами щодо користування земельною ділянкою не існує, оскільки будь - яких перешкод відповідач в проході та проїзді по його земельній ділянці позивачу не чинить, одночасно суд, з урахуванням заяви відповідача про визнання позову в частині встановлення сервітуту та захисту прав позивача в майбутньому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом встановлення на користь позивача безоплатний, безстроковий земельний сервітут. Крім цього, статтею 55 - 1 Закону України «Про землеустрій» передбачається, що встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації;в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту;г) матеріали польових геодезичних робіт;ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту. Судом встановлено, що позивачем при зверненні до суду з позовом не надано будь - якої технічної документації, передбаченої ст. 55 - 1 Закону України «Про землеустрій» для встановлення сервітуту, а тому суд вважає за необхідне в частині встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту задовольнити частково з наступних обставин. Частина друга ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, для вирішенняпитання наявності технічної можливості встановлення постійного безоплатного земельного сервітуту для проходу, проїзду та обслуговування нежитлової будівлі, що належать позивачу [PERSON] на праві приватної власності, відповідачем було надано Кадастровий план щодо накладання земельного сервітуту на земельну ділянку, розроблений ПП «Землевпорядний центр АО» Біла Церква - 22 (а. с. 29). Варіант встановлення сервітуту на земельну ділянку з кадастровим номером 3224082400:03:006:0005 для проходу та проїзду транспортними засобами по наявному шляху на земельну ділянку з кадастровим номером 3224082400:03:006:0004, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , передбачає площу в розмірі 0,0509 га (126,45 метрів довжиною та 3,5 метра шириною). Дослідивши та проаналізувавши в судовому засіданні кадастровий план ПП «Землевпорядний центр АО», вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є суміжними землекористувачами. Земельна ділянка, якою користується відповідач [PERSON] та через яку проходить дорога до земельної ділянки позивача має довжину до 126,45 метрів та є прямим шляхом до земельної ділянки відповідача. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що встановлення земельного сервітуту за варіантом, запропонованим відповідачем згідно Кадастрового плану буде відповідати інтересам позивача [PERSON] , разом з тим, судом не встановлено, що при вирішенні спору таким чином, виникнуть незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, чи обмеження земельної ділянки сервітутом нанесе збитків відповідачу і не є обтяжливим для нього. На підставі наведеного та

Outcome: partial