Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

14 жовтня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 6491,13 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення та витрати на правову допомогу в сумі 1\~850,00 грн. В обґрунтування позову посилався на те, що він з 19.04.2007 року працює на підприємстві Відповідача - у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на різних посадах. З 04.05.2011 року працює машиністом електровоза. За період 2017 - 2021 роки йому надавалась щорічні відпустки та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. Так, за 2017 рік йому було виплачено 2097,00 грн., за 2018 рік 2709,58 грн., за 2019 рік 2986,17 грн., за 2020 рік 2995,12 грн., за 2021 рік 4\~540,00 грн. А мала бути у розмірі: за 2017 рік 3\~200,00 грн., за 2018 рік 3723,00 грн., за 2019 рік 4\~173,00 грн., за 2020 рік 4\~723,00 грн., за 2021 рік 6\~000,00 грн. Оскільки він є членом Первинної профспілкової організації вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо, тому 06.01.2022 року звернувся із відповідною заявою до Голови ППО Вільної профспілки машиністів України Криворізького локомотивного депо Вервеса В.В. з проханням врегулювання питання щодо отримання недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, але йому було повідомлено, що 04.09.2020 профспілка звернулася до заступника регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» із вимогою про приведення у відповідність до чинного законодавства розміру матеріальної допомоги на оздоровлення до вказаних у діючих колективних договорах та щодо здійснення перерахунку матеріальної допомоги на оздоровлення з 01.04.2017 по теперішній час кожному працівнику, та щодо повернення недоплаченої частки зазначеної допомоги, на що профспілці було відмовлено, тому він змушений звернутися до суду із зазначеним позовом. 25.10.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 07.12.2022 року відповідач подав до суду відзив, з якого вбачається, що відповідач позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що вважає зазначений спір таким, що виник з виконання умов колективного договору, угоди або окремих їх положень, тому такий спір, на його думку, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Позовні вимоги про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати, вважають такими, що не підлягають задоволенню, а Колективний договір, укладений між відокремленим структурним підрозділом Криворізьке локомотивне депо та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року в частині виплати матеріальної допомоги у розмірі не менше мінімальної заробітної плати вважають недійсним. Також, відповідач не погоджується зі стягненням витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1850 грн., вважаючи цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню, посилаючись на те, що дана справа не може бути визнана справою значної складності, що потребує значного часу на виконання адвокатом робіт по її підготовці, враховуючи також значну кількість аналогічних позовів поданих представником позивача в інтересах інших осіб, обставини усіх цих справ є однаковими, позовні вимоги обґрунтовані одними і тими ж доказами, в позові зазначені одній ті ж аргументи, відмінність полягає лише у ціні позову, тому вважає, що витрачений адвокатом час не може бути значним. Крім того, представник відповідача подав клопотання про застосування строків позовної давності, в якому зазначив, що вважає, що матеріальна допомога на оздоровлення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України Про охорону праці, а є додатковою соціальною гарантією (додатковим благом), а не різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, тому вважає, що до зазначеного позову повинен застосовуватись тримісячний строк позовної давності, визначений ст. 233 КЗпПУ. Крім того, представник відповідача подав клопотання про залишення позову без руху, посилаючись на те, що позивачем не сплачено судовий збір за зазначений позов, вважаючи, що заявлені позовні вимоги не стосуються стягнення заробітної плати. Згідно ст. 279 ЦПК України суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач з 19.04.2007 року працював на підприємстві Відповідача у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на різних посадах. З 04.05.2011 року працює машиністом електровоза, що підтверджується копією трудової книжки . (а.с. 12). За період 2017 - 2021 роки позивачу надавалась щорічні відпустки та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Відповідно наданих суду розрахункових листів позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік 2097,00 грн., за 2018 рік 2709,58 грн., за 2019 рік 2986,17 грн., за 2020 рік 2995,12 грн., за 2021 рік 4\~540,00 грн (а.с.13 - 17). Листом від 26.09.2019 РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» було відмовлено у задоволенні вимоги про приведення розміру матеріальної допомоги на оздоровлення у відповідність до вимог діючого законодавства, виходячи того, що така матеріальна допомога, на їх переконання, має обраховуватись, виходячи з « 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб » (а.с. 23). Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, який є чинним станом на 2019 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги ( а.с. 19,20). Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Згідно з п. 1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1\~600,00 грн., з 01 травня 2017 року був встановлений на рівні 1\~684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1\~762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн., 2\~105,00 грн., 2202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1\~762,00 грн., з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1\~841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн. та 2\~301,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2019 року був встановлений на рівні 2\~007,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4\~173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2\~197,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~746,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4\~723,00 грн., а з 01.09.2020 5\~000,00грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2\~270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~837,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6\~000,00 грн. Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5. Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому, приймаючи до уваги, що відповідно до положень п. 3.1.5. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд вважає за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні встановленої за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік відповідно, тому суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 6491,13 грн., що складається з: 1103,00 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3\~200,00 грн. 2097,00 грн.); 1013,42 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн. 2709,58 грн.); 1186,83 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4\~173,00 грн. 2\~986,17 грн.); 1\~727,88 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4 723,00 грн. 2\~995,12 грн.); 1\~460,00 грн. недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6\~000,00 грн. 4\~540,00 грн.). Враховуючи викладене вище, суд задовольняє позовні вимоги. При цьому твердження представника відповідача про те, що зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки виник з приводу колективного договору, суд визнає безпідставним, з огляду на встановлені вище обставини. Що стосується клопотання представника відповідача про застосування до вимог позивача тримісячного строку позовної давності, виходячи з того, що матеріальна допомога на оздоровлення, на його думку, є додатковою соціальною гарантією (додатковим благом), а не різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати, то таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати, також входить додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, тому у відповідності до ч. 2 ст. 233КЗпПУ (в редакції яка діяла станом до 19.07.2022 року, оскільки норми закону в цій частині які набули чинності з 19.07.2022 року не мають зворотної дії) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яких строків. З цих же підстав не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про залишення позову без руху, тобто враховуючи, що зазначена матеріальна допомога входить до структури заробітної плати. Що стосується клопотання представника відповідача про зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1850 грн., вважаючи їх неспівмірними, то воно задоволенню не підлягає за таких підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що 28 квітня 2022 року позивачам укладено з адвокатом Товкун А.В. Договір про надання правової допомоги № 28/04; 28.04.2022 року сторонами договору підписано Акт № 1 про надання правової допомоги, відповідно до якого, на виконання п.3.1. 3.6, 3.7 Договору про надання правової допомоги № 28/04 від 28.04.2022 року, адвокатом надано наступну правову допомогу на загальну вартість 1850 грн.: Усна консультація Позивача щодо підстав для звернення до суду із даною позовною заявою, правовий аналіз, наданих Позивачем документів 350,00 грн., Складання позовної заяви (підготовка правової позиції, аналіз судової практики), ксерокопіювання позовної заяви та доданих до неї документів у кількості відповідно до кількості сторін, подання позовної заяви до суду 1500 грн. (а.с.28 -33). Згідно квитанції № 059995 від 28.04.2022 року, позивачем сплачено адвокату 1850,00 грн. (а.с.34). Аналізуючи наведені докази, суд визнає заявлені позивачем витирати на професійну правничу допомогу співмірними з складністю справи та виконаними адвокатом робоми (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому\~твердження представника\~відповідача про\~те,\~що розмір\~витрат на\~оплату послуг\~адвоката,\~заявлений позивачем\~є неспівмірним та таким, що підлягає значному зменшенню, з причини того, що дана справа не є справою значної складності, що потребує значного часу на виконання адвокатом робіт по її підготовці, суд визнає голослівним та таким, що не містить конкретних доводів з приводу наданих позивачем доказів; а посилання на ту обставину, що представником позивача складено значну кількість аналогічних позовів в інтересах інших осіб, суд визнає недоречним, враховуючи характер правничої допомоги. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 1850 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved