Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що з 21.10.2000 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 24.03.2010 року розірваний. В шлюбі у них народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після розлучення проживають з нею. За час шлюбу ними придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , право власності на які було оформлено на ім`я [PERSON] . Враховуючи заперечення відповідачем її права на спільне майно, відсутність його участі у вихованні дітей, наявність заборгованості по аліментам, [PERSON] просить суд визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Skoda Fabia Classic», д.н.з. [NUMBER] , спільною сумісною власністю та здійснити поділ спільного майна, виділивши їй 2/3 частини квартири, а [PERSON] 1/3 частину квартири та автомобіль. [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання його особистою приватною власністю квартири та автомобіля, які були придбані під час шлюбу. Зустрічний позов обґрунтував тим, що квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Skoda Fabia Classic», д.н.з. [NUMBER] , ним придбано під час перебування у шлюбі з [PERSON] за кошти, отримані у подарунок від його бабусі. З цих підстав [PERSON] просить суд визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , його особистою приватною власністю. У відзиві на зустрічну позовну заяву, [PERSON] просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що спірне майно придбане ними в шлюбі за спільні кошти. У судовому засіданні [PERSON] та її представник первісний позов підтримали, просили позовні вимоги задовольнити, у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник [PERSON] - адвокат Березинець В.В. у судовому засіданні проти первісного позову заперечував, посилаючись на його безпідставність, вимоги зустрічної позовної заяви підтримав та просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на викладені у ньому обставини. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та відмову в зустрічному позові, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що з 21.10.2000 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 24.03.2010 року розірвано (том 1 а.с. 11, 1114). [PERSON] та [PERSON] мають спільних дітей - повнолітнього [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с. 15-16). Як вбачається зі змісту заяви [PERSON] від 15.12.2006 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненком В.Д., вона надала згоду [PERSON] на купівлю квартири [ADDRESS] за ціною та на умовах, визначених на його власний розсуд, підтвердивши, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості є їх спільною сумісною власністю, а придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час перебування у зареєстрованому шлюбі. При цьому стверджуючи, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сім`ї і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню (том 1 а.с. 20). Цього ж дня, 15.12.2006 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири за умовами якого він виступив покупцем квартири [ADDRESS] за яку ним сплачено до підписання договору 18 000 грн. 00 коп. (том 1 а.с. 24, 112, 113). 18.11.2006 року [PERSON] придбано у ЗАТ «Прага Авто» за договором купівлі-продажу автомобіля № 389-Ч/06 автомобіль «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, за ціною 76 345 грн. 00 коп. (том 1 а.с. 25, 108, 109). За інформацією регіонального сервісного центру МВС в Київській області власником автомобіля «Skoda Fabia Classic», 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , є [PERSON] , що також підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (том 1 а.с. 23, 110-111). Як вбачається із наданих копій банківських квитанцій [PERSON] здійснювала оплату житлово-комунальних послуг щодо квартири [ADDRESS] у період з березня 2016 року по грудень 2019 року. 12.10.2020 року [PERSON] надіслала [PERSON] лист у якому вказала, що у зв`язку із вимогою останнього виселитись із набутої під час шлюбу квартири [ADDRESS] вона пропонує оформити поділ спільного майна шляхом підписання та нотаріального посвідчення відповідного договору (а.с. 26, 27). Відповідно до зміст ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК 2947-14, ч. 3 ст. 368 ЦК) 435-15, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Враховуючи, що в судовому засіданні на підставі зібраних доказів установлено, що спірну квартиру та автомобіль, право власності на які оформлено на ім`я відповідача, було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов висновку про те, що це майно є їх спільною сумісною власністю. При цьому суд відхиляє доводи [PERSON] про те, що спірне майно є його особистою власність оскільки було набуто за рахунок коштів отриманих ним за договором дарування, в зв`язку не підтвердженням їх належними та допустимими доказами. Так, судом установлено, що [PERSON] є онуком [PERSON] по батьківській лінії, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану № 00018759213 від 27.09.2017 року, свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 98-100). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 14.11.2006 року [PERSON] продала за ціною 1 878 600 грн. 00 коп. земельну ділянку, що знаходилась на території Хотянівської сільської ради Київської області (т. 1 а.с. 103, 104). Зміст заяви [PERSON] , підпис якої 24.03.2021 року засвідчено старостою Лебедівського старостинського округу Кисілем В.П., 14.11.2006 року вбачається, що вона продала земельну ділянку для вирішення житлових проблем свого онука [PERSON] та придбання йому автомобіля, у зв`язку з чим вона подарувала йому 950 000 грн. 00 коп. (т. 1 а.с. 159). При цьому, під час допиту у судовому засіданні 28.07.2021 року [PERSON] надала показання, які з урахуванням думки сторін суд бере до уваги, що вона продала пай, одразу віддала гроші онуку на одруження, купівлю квартири, машини. Згідно довідки АТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» про відкриття рахунку, [PERSON] 14.11.2006 року відкрито рахунок № [NUMBER] (т. 1 а.с 105). Відповідно до виписки АТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» по вкладному депозитному рахунку [PERSON] № [NUMBER] , 14.11.2006 року ним внесено готівкою 152 000 доларів США, а 14.12.2006 року знято вклад з урахуванням нарахованих процентів у розмірі 152 285 доларів США 75 центів (т. 1 а.с. 106). Окрім того, згідно виписки АТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» по рахунку [PERSON] № [NUMBER] внесено готівкою 170 000 доларів США, а 29.12.2006 року знято з підстав дострокового розторгнення ощадного депозиту з урахуванням нарахованих процентів у розмірі 170 980 доларів США 61 центів (т. 1 а.с. 107). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно із ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином, за встановлених у цій справі обставин презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно [PERSON] не спростована, оскільки ним не надано будь-яких належних та допустимих доказів тим обставинам, що для купівлі спірних квартири та автомобілю були використані його особисті кошти набуті за договором дарування саме на таких умовах про які він зазначає. Разом з цим, суд піддає сумніву, заяву [PERSON] , яка написана вже після розірвання шлюбу сторонами, в той час коли між ними вже мав місце спір щодо володіння спірним майном, а також яка не узгоджується з її показаннями наданими у судовому засіданні, що вказують на передання нею коштів на інтереси сім`ї [PERSON] . Показання свідка [PERSON] щодо передачі грошових коштів, суд не бере до уваги, оскільки не вони не свідчать на характер правовідносин, що дійсно мали місце між стронами на той час. З огляду на викладене первісний позов у частині вимоги визнання спірного майна спільною сумісною власністю підлягає задоволенню, а зустрічний позов про визнання цього майна особистою власністю [PERSON] залишається судом без задоволення. Крім того, ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.11.2007 року при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України). Оскільки [PERSON] не наведено достатніх обставин, що мають істотне значення для відступлення від засад рівності часток подружжя, вимоги первісного позову в частині поділу спільного сумісного майна підлягають частковому задоволенню шляхом його розподілення між сторонами в рівних частках. При цьому сам по собі факт наявності заборгованості по аліментах не може бути підставою для зміни часток чи виділення у власність відповідача транспортного засобу за рахунок належного йому житла. Оскільки первісні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову суд відмовляє, відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають покладенню на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial