Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач, 05 січня 2022 року звернувся до суду з позовною в якій просив: визнати незаконним і скасувати наказ №НОР 302/611 від 17 грудня 2021 року відповідача Акціонерного товариства «Українська Залізниця» АТ «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Знам`янський загін воєнізованої охорони» про відсторонення його від роботи; поновити його на роботі стрільцем 4 розряду стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів ст.Знам`янка Акціонерне товариство «Українська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Знам`янський загін воєнізованої охорони»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2021 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Ухвалою суду від 21 лютого 2023 року в частині заявлених позовних вимог щодо визнання незаконним і скасування наказу Акціонерного товариство «Українська Залізниця» АТ «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Знам`янський загін воєнізованої охорони»№ НОР 302/611 від 17 грудня 2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] ; поновлення його на роботі стрільцем 4 розряду стрілецької команди з охорони вантажів і об`єктів ст.Знам`янка Акціонерне товариство «Українська залізниця» АТ «Укрзалізниця» Виробничий підрозділ «Знам`янський загін воєнізованої охорони»; стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2021 року до дня поновлення на роботі, провадження у справі закрито на підставі п.2 ч.1 ст.255 ЦПК України. Відтак, остаточними позовними вимогами позивача є стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в розмірі 20000 грн. Вимоги позову обґрунтувані тим, що позивач працює стрільцем 4 розряду стрільцевої команди з Охорони вантажів і об`єктів ст.Знам`янка Акціонерне товариство «Українська залізниця» Виробничий підрозділ «Знам`янський загін воєнізованої охорони» з 27 грудня 2002 року. Наказом №НОР 302/611 від 17 грудня 2021 року за підписом начальника загону [PERSON] , його було відсторонено від праці на підставі того, що він не пройшов щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 та не надав підтверджуючих документів про здійсенння профілактиного щеплення. Його звільнення було незаконним, так як відповідачем порушено його право на працю гарантоване Конституцією України, його сім`я залишилася без засобів на існування. Відповідно ст.46 КзПП відстороненню від роботи підлягають працівники, у разі ухилення від обов`язкових медичних оглядів, вакцинація не є обов`язковою. Примушування до проходження вакцинації визнається дискримінацією. Крім того проведення обов`язкових медичних оглядів передбачено ст.169 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний за власні кошти організовувати такі огляди. Зазначеними діями роботодавця йому завдано моральної шкоди, яка виразилася в порушення його трудових прав, переживанні, стресі, депресії, безсонні та переживанні за свою сім`ю, яка залишилася без коштів на існування. Також чином відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду, яку він оцінює в 20000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги є необгрунтованими, оскільки на його думку відсторонення від роботи позивача здійснено з чітким дотриманням норм чинного законодавства. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив. Суд заслухавши у судовому засіданні пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 27 грудня 2002 року працював стрільцем 4 розрядку стрілецької команд з охорони вантажів і об`єктів ст.Знам`янка. Станом на 15 грудня 2021 року [PERSON] не надав керівництву підприємства документ, який підтверджував би наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання для проведення відповідного щеплення. У зв`язку з чим наказом по виробничому підрозділу «Знам`янський загін воєнізованої охорони» АТ«Українська залізниця» за №НОР-3-02/611 від 17 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», його було відсторонено від роботи з 19 грудня 2021 року у зв`язку із ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на строк до здійснення щеплення або надання висновку про наявність відповідних протипоказань до такого щеплення. Окрім того у наказі вказано, що на час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) здійснюватися не буде. Не погодившись зі вказаним наказом позивач оскаржив його до комісії по трудових спорах виробничого підрозділу «Знам`янський загін воєнізованої охорони». 13 січня 2022 року комісія по трудових спорах виробничого підрозділу «Знам`янський загін воєнізованої охорони» за наслідками розгляду заяви [PERSON] прийняла рішення, яким задовольнила вимоги його заяви в повному обсязі. Визнала неправомірними\~дії керівництва\~виробничого підрозділу\~«Знам`янський\~загін воєнізованої\~охорони» в\~частині відсторонення\~від роботи\~ [PERSON] \~без збереження\~заробітної плати;\~зобов`язала\~начальника виробничого\~підрозділу скасувати\~наказ про\~відсторонення його\~від роботи\~від 17 грудня 2021 року № НОР-3-02/611 та здійснити оплату часу відсторонення від роботи відповідно до вимог ч.3 ст.113 КЗпП України, як вимушений простій не з вини працівника, у розмірі середнього заробітку. Вказане рішення комісії по трудових спорах не скасовано, набрало законної сили, в силу приписів ст.229 КЗпП підлягає виконанню роботодавцем. Відтак, незаконність відсторонення [PERSON] від роботи доведено належними доказами, якими є рішення комісії по трудових спорах виробничого підрозділу «Знам`янський загін воєнізованої охорони» від 13 січня 2022 року. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч.1 ст.23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зІ ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Кодекс законів\~про працю\~України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст.237-1 цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, в їх сукупості, суд приходить до висновку, про підтвердження факту порушення законних прав позивача у сфері трудових відносин, яке полягало у відстороненні [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати (середнього заробітку), що призвело до моральних страждань, які виразлися у порушенні його трудових прав, переживанні за свою сім`ю, яка залишилася без коштів на існування. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 р.). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивачу, суд враховує конкретні обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, зокрема, враховує тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає визначити суму моральної шкоди у розмірі 5000 грн., що є справедливим, відповідатиме завданим моральним стражданням позивача та буде достатнім для їх відшкодування. Відтак, позов підлягає частковому задоволенню на суму 5000 грн. з підстав зазначених вище. Згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до положень ч.1\~ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесений ним документально підтверджений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial