Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позов, в обгрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що 08.07.2005 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHDGK00000093, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 19680 доларів США, на строк до 07.07.2025 року. В забезпечення виконання за кредитним договором між банком та [PERSON] 08.07.2005 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . Посилаючись на те, що в порушення умов п.17.2 іпотечного договору [PERSON] без повідомлення та згоди іпотекодержателя в квартирі було зареєстровано відповідачку [PERSON] , та її неповнолітнього сина [PERSON] , позивач просив виселити останніх та зняти із реєстрації в квартирі. В наданому відзиві відповідачка [PERSON] просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не наведено законних підстав для її виселення з дитиною з квартири, що є предметом іпотеки. 12.08.2005 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, під час якого [INFO] в них народився син [PERSON] . Разом із сином, вони, як члени сім`ї [PERSON] , оселились в квартирі та зареєстрували своє місце проживання в останній. Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.08.2016 року у цивільній справі №203/2399/16-ц, шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. На теперішній час останній є одноособовим власником квартири та не заперечує проти проживання в ній відповідачки із неповнолітнім сином. Банком рішення про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом прийняття його у власність на підставі відповідного застереження у договорі не приймалось, відповідні судові рішення не виносились та виконавчі написи нотаріусами не вчинялись. Вимоги про виселення із зняттям з реєстрації банком на її адресу не направлялась. Крім того, виселення з житла, яке було придбано частково за кредитні кошти та власні кошти, без надання іншого житла, не можливо. У відповіді на відзив представник позивача посилався на те, що оскільки позичальником та іпотекодавцем [PERSON] було вселено та зареєстровано в іпотечній квартирі відповідачу [PERSON] із сином без згоди банку, як іпотекодержателя, ним було порушено умови п.17.12 договору іпотеки та ст.629 ЦК України, а тому виселення останніх з квартири із зняттям з реєстрації є захистом права іпотекодержателя. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20.09.2021 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні. Ухвалою суду від 22.10.2021 року третю особу по справі було замінено з Управління-служби у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради на орган опіки та піклування в особі Центральної адміністрації Дніпровської міської ради. Протокольною ухвалою в судовому засіданні 12.10.2022 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено останню до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , що діє в своїх інтересах та інтересах її неповнолітнього сина [PERSON] , в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Третя особа - [PERSON] , а також представник органу опіки, до суду за неодноразовими викликами не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомили, пояснень по суті справи не надали. При цьому, представник органу опіки надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що орган опіки заперечує проти виселення дитини. Заслухавши пояснення учасників, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.07.2005 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNHDGK00000093, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі 19680 доларів США, на строк до 07.07.2025 року., у т.ч. на покупку житла - кредит в сумі 16000 доларів США. В забезпечення виконання за кредитним договором між банком та [PERSON] 08.07.2005 року було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 08.07.2005 року за реєстровим №4649. Також з матеріалів справи вбачається, що 12.08.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, під час якого [INFO] в них народився син [PERSON] . Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, з 28.10.2005 року [PERSON] та її син були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] та значаться зареєстрованими по теперішній час. Заочним рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.08.2016 року у цивільній справі №203/2399/16-ц, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідачка із сином продовжують мешкати в належній [PERSON] квартирі. Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на те, що в порушення п.17.12 договору іпотеки, іпотекодавець зареєстрував у квартирі, що є предметом іпотеки, членів своєї сім`ї - відповідачку [PERSON] та їх неповнолітнього сина [PERSON] . Посилаючись, зокрема, на ст.6, ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.629 ЦК України, позивач просив суд зняти відповідачів з реєстрації місця проживання та виселити їх з іпотечної квартири. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Наслідки невиконання зобов`язання передбачені ст.611 ЦК України. Так, ч.2 ст.611 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Згідно з чч.ч.1,3 ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не допускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу). Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. При цьому, ні положеннями ЦК України, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено обмежень прав членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9, чч.ч.1,4 ст.156 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. З аналізу положень ч.2 ст.64 ЖК України та ч.1 ст.405 405 ЦК України слідує, що члени сім`ї власника будинку (квартири) (дружина власника, їх діти і батьки), які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч.ч.3,4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Право дитини на проживання в сім`ї разом з батьками передбачене також ст.11 Закону України «Про охорону дитинства». За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.2 ст.156 ЖК України). Крім того, відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п.2 ст.8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява №30856/03, §41,42,43,44, рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи ст.8 Конвенції. За загальним правилом, визначеним ст.40 Закону України «Про іпотеку», підставою для виселення всіх мешканців з житлової нерухомості є звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених ЦПК України (ч.2 ст.13 ЦПК України). Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч.ч.2,4 ст.83 ЦПК України). Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. При зверненні до суду з даним позовом та під час подальшого розгляду справи, позивач не посилався та не надав суду доказів, які б свідчили про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , у передбаченому законом порядку. З урахуванням положень ст.47 Конституції України, ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК України, виселення з іпотечного майна відбувається при реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на іпотечне майно, чого у спірних правовідносинах судом не встановлено. Одноособовим власником квартири на теперішній час залишається позичальник та іпотекодавець [PERSON] . При цьому, позивачем не надано доказів, що реєстрація у зазначеній квартирі членів сім`ї іпотекодавця порушує права банку, перешкоджає йому в реалізації, у передбачений законом спосіб, прав іпотекодержателя. За вказаних вище обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог банку в повному обсязі за їх необгрунтованістю та недоведеністю. В зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені позивачем по справі судові витрати покладаються на останнього.

Outcome: dismissed