Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

25.07.2022р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на житловий будинок, позначений в технічному паспорті під літерою «К», загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв. м. та господарські будівлі і споруди: літня кухня літера «В», стайня «Г», стайня «Д», стайня «Е», стодола «Ж», убиральня - «З», колодязь, огорожа №2, 3, вимощення ІІ, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що [INFO] помер його брат [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою. Дане домоволодіння в рівних частках належало батькам [PERSON] та [PERSON] , після смерті яких було успадковане [PERSON] , як єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та звернувся до нотаріуса для її оформлення. Згідно виписки з інвентарних матеріалів та технічного паспорту, в складі домоволодіння значиться житловий будинок позначений літ. «А», 1950 року побудови, однак фактично даний об`єкт через аварійний стан був знищений та розібраний повністю, тобто фактично не існує. Відповідно до довідки Ліснохлібичинської сільської ради №1023, домоволодіння по [ADDRESS] відноситься до типу колгоспних дворів. Після смерті всіх членів колгоспного двору, єдиними спадкоємцями на нерухоме майно являються позивач та відповідачка. [PERSON] прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння нею. [PERSON] на спадщину не претендує та подала заяву про відмову від її прийняття, не заперечує, щоб позивач оформив спадщину на себе. Однак, після звернення до нотаріальної контори, приватним нотаріусом Шумейку Р.Г. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 04.08.2022р. у справі було відкрито загальне позовне провадження. Роз`яснено відповідачу його право подати письмовий відзив на позовну заяву разом з доказами, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі. 29.08.2022р. [PERSON] подала до суду відзив в якому вказала, що позовні вимоги [PERSON] визнає частково та не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна. Свою позицію мотивувала тим, що після смерті їхнього з позивачем брата [PERSON] , вони обоє звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та видачу їм свідоцтв про право на спадщину. Таким чином, вона також претендує на свою частку в спадковому майні. Одночасно з відзивом, [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій просила об`єднати її з первісним позовом [PERSON] до неї про визнання права власності. Визнати не нею право власності в порядку спадкування на 1/2 частку житлового будинку, позначеного в технічному паспорті під літерою «К», загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв. м. та господарські будівлі і споруди: літня кухня літера «В», стайня «Г», стайня «Д», стайня «Е», стодола «Ж», убиральня - «З», колодязь, огорожа №2, 3, вимощення ІІ, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вимоги зустрічної позовної заяви мотивовані тими ж обставинами, що й вимоги первісного позову. Зокрема зазначено, що [PERSON] , як і [PERSON] являється спадкоємцем майна, що залишилося після смерті їхнього брата [PERSON] , а тому має право на отримання своєї рівної частки в домоволодінні, розташованому в [ADDRESS] . 27.09.2022р. [PERSON] подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 житлового будинку, позначеного в технічному паспорті під літерою «К», загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв. м. та господарські будівлі і споруди: літня кухня літера «В», стайня «Г», стайня «Д», стайня «Е», стодола «Ж», убиральня - «З», колодязь, огорожа №2, 3, вимощення ІІ, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також позивачем за первісним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній не заперечував проти задоволення вимог [PERSON] та визнання за нею права власності на 1/2 частку того ж спірного майна. Ухвалою від 12.10.2022р. вимоги за\~зустрічним позовом\~ [PERSON] до\~\~ [PERSON] \~про визнання права власності на спадкове майно, об`єднано в одне провадження з\~первісним позовом\~\~ [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою суду від 12.10.2022р. витребувано від Обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» інвентаризаційну справу на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 21.11.2022р. підготовче провадження закрито, призначено справу за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом [PERSON] до\~\~ [PERSON] \~про визнання права власності на спадкове майно до судового розгляду. Ухвалою від 20.02.2023р. відмовлено в затвердженні мирової угоди, згідно спільної заяви [PERSON] та [PERSON] , у справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно - відмовити. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явився, 27.09.2022р. подав до суду письмову заяву, в якій просив проводити розгляд за його відсутності. Позовні вимоги за своїм позовом підтримує та просить їх задовольнити з урахуванням його заяви про зменшення позовних вимог. Вимоги за зустрічним позовом визнає. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, подавши 27.09.2022р. заяву про розгляд справи за її відсутності. Уточнені позовні вимоги [PERSON] визнає та не заперечує проти їхнього задоволення. Свої вимоги за зустрічним позовом підтримує та просить їх задовольнити. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, давши оцінку представленим доказам, суд прийшов до висновку, що вимоги первісного та зустрічного позову підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14 березня 1996 року, виданого на підставі рішення виконкому Ліснохлібичинської сільської ради народних депутатів №79 від 28.11.1995р. вбачається, що житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Згідно даних технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по [ADDRESS] складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 29,8 кв.м., житловою 11,2 кв.м., спорудженого 1950 р. (відсоток зносу 73%), літньої кухні літ. «Б» (1980р.), стайні літ «Г» (1985р.), стайні літ. «Д» (1980р.), стайні літ. «Е» (1980р.), стодоли літ. «Ж» (1980р.), убиральні літ. «З» (1960р.), огорожі №2, 4, колодязя, вимощення ІІ, а також не зданого в експлуатацію житлового будинку літ. «К» (рік побудови 1998р.). Відповідно до довідки, виданої Ліснохлібичинським старостинським округом Отинійської селищної ради №1023 від 11.11.2021р. встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] по своєму типу відносився до колгоспних дворів. Станом на 01.07.1990р. в ньому були зареєстровані та проживали [PERSON] , 1928 р.н. (голова двору), [PERSON] , 1930 р.н. (дружина), [PERSON] , 1963 р.н. (син). Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , як сином та батьками підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЦК Української РСР\~у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою\~статті 120 ЦК Української РСР\~у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою\~статті 112 ЦК Української РСР\~у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. членами колгоспного двору були [PERSON] , [PERSON] та їхній син [PERSON] , а тому кожному із них належало по 1/3 частці в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . До такого висновку суд прийшов, виходячи з вищевказаних норм законодавства, яке регулювало право власності на майно колгоспного двору. Відтак, суд не приймає як належний доказ свідоцтво про право власності на житловий будинок від 14 березня 1996 року, за яким співвласниками нерухомого майна являються лише [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] , актовий запис №25, зареєстрований Ліснохлібичинською сільською радою Коломийського району. Після його смерті належне йому майно, зокрема частка в домоволодінні була успадкована дружиною [PERSON] та сином [PERSON] відповідно до положень ст.. 524, 529, 548 ЦК УРСР, оскільки останні являлися спадкоємцями першої черги за законом та прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння цим спадковим майном, що підтверджується довідкою №1023, виданою Ліснохлібичинським старостинським округом Отинійської селищної ради від 11.11.2021р. [INFO] померла [PERSON] , актовий запис № 20, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Майно, яке залишилося після її смерті було успадковане [PERSON] , як спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, який на момент смерті постійно проживав разом з спадкодавцем, а тому в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину. Факт постійного проживання [PERSON] разом з батьками на момент їхньої смерті за адресою [ADDRESS] підтверджується довідкою Ліснохлібичинського старостинського округу Отинійської селищної ради від 11.11.2021р., в якій вказано, що [PERSON] проживав за вказаною адресою з моменту свого народження і до моменту смерті. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] віці 57 років про що Коломийським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) складено відповідний актовий запис 960. \~Стаття 1216 ЦК України визначає спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Положеннями ст.. 1217, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється\~за заповітом\~або за\~законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З довідки Ліснохлібичинського старостинського округу Отинійської селищної ради від 11.11.2021р. №1023 вбачається, що заповіт від імені померлого [PERSON] у виконкомі сільської ради не посвідчувався, а відтак спадкування його майна повинно здійснюватися за законом. Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 1262 ЦК України, у другу\~чергу право\~на спадкування\~за законом\~мають рідні\~брати та\~сестри спадкодавця,\~його баба\~та дід\~як з\~боку батька,\~так і\~з боку\~матері. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] підтверджуються родинні відносини між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , як рідними братами та сестрою. Згідно зі статтями 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Матеріалами справи доводиться, що після смерті брата [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Сахро Г.Ф. із заявами про прийняття спадщини та видачу їм свідоцтв про право на спадщину, внаслідок чого 10.08.2021р. була заведена спадкова справа №79/2021. Положеннями ст.. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.11.2021р. підтверджується, що [PERSON] успадкував після смерті [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ліснохлібичинської сільської ради, Коломийського району Івано-Франківської області, площею 1,8208 га., яка належала матері померлого [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 801387, виданого Коломийською райдержадміністрацією Коломийської РДА №173 від 10.05.2006р. та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010930500049, кадастровий номер 2623283600:02:001:0342, спадкоємцем якої був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. При цьому у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] , приватним нотаріусом Сахро Г.Ф. [PERSON] та [PERSON] кожному постановами від 10.11.2021р. було відмовлено у зв`язку з тим, що ними не були подані документи, які підтверджують право власності або реєстрацію права власності у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в установленому законодавством України порядку на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за спадкодавцем. Нотаріус вказав, що ним була проведена перевірка реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак відповідні відомості в державних реєстрах відсутні. У\~пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, письмовими доказами в справі було підтверджено неможливість спадкоємців оформити свої спадкові права на домоволодіння в позасудовому порядку, а тому їхнє звернення до суду з позовами є обґрунтованим. У статті першій Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17 липня 1997 року\~\~\~\~\~\~ № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950\~року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з частиною першою\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~статті 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм\~ЦК України\~вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях\~335\~та\~376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша\~статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Ураховуючи, що відповідно до\~статті 328 ЦК України\~набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Відповідно до ст.. 1216 ЦК України, одним із способів набуття права власності на майно є спадкування. В даній справі судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом спосіб, а саме в порядку спадкування після смерті свого брата [PERSON] набули право спільної часткової власності (кожен по 1/2 частці) на житловий будинок літ «А», загальною площею 29,8 кв.м., житловою 11,2 кв.м., спорудженого 1950 р. (відсоток зносу 73%), літньої кухні літ. «Б» (1980р.), стайні літ «Г» (1985р.), стайні літ. «Д» (1980р.), стайні літ. «Е» (1980р.), стодоли літ. «Ж» (1980р.), убиральні літ. «З» (1960р.), огорожі №2, 4, колодязя, вимощення ІІ, однак не отримали в нотаріальній конторі правовстановлюючі документи на дане майно (свідоцтва про право на спадщину), а тому їхнє право підлягає захисту, відповідно до положень ст.. 392 ЦК України. Що стосується вимог позивачів про визнання за ними право власності на житловий будинок, позначений літ. «К», то в цій частині вимог суд виходить з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням №41 виконавчого комітету Ради народних депутатів Коломийського району від 30 червня 1992р. [PERSON] було надано дозвіл провести перебудову житлового будинку на місці існуючого в с. Лісний Хлібичин. З виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що на підставі вищевказаного рішення в 1998 році на земельній ділянці було зведено житловий будинок літ. «К» загальною площею 92,6 кв.м., який в експлуатацію зданий не був. В пункті 3.2 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним. Пунктом 8\~ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7\~встановлено, якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки входять до складу спадщини. Законодавством передбачено порядок прийняття в експлуатацію будівель інспекцією архітектурно-будівельного контролю за місцем їх розташування, який не може підмінятися судовим рішенням. Визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе. В такому випадку вірним є визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. В своїй постанові від 21 листопада 2018 р. по справі №363/1278/15-ц Верховний Суд зазначив, що якщо будівництво об`єкта нерухомого майна, не введеного в експлуатацію на день смерті спадкодавця, здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України. Процедура прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів визначена Порядом прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 березня 2011 року. Використання за призначенням не прийнятих у встановленому законодавством порядку в експлуатацію об`єктів забороняється. Таким чином, до вирішення питання про прийняття будинку в експлуатацію і його державної реєстрації цей об`єкт не має юридичного статусу житлового будинку, а відтак вірним способом захисту для спадкоємця є звернення до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника, як таких, що входять до складу спадщини. З урахуванням зазначеного, суд взявши до уваги фактичні обставини даної справи, прийшов до висновку, що за [PERSON] та [PERSON] слід визнати право забудовника по 1/2 частці за кожним незавершеного будівництвом житлового будинку, позначеного літ. «К», який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що надасть їм право на введення цього об`єкта в експлуатацію і проведення державної реєстрації на нього. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial