Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом згідно з яким просить визнати незаконним та скасувати пункт 1.12 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1882 та скасувати державну реєстрацію та свідоцтво про право власності номер [NUMBER] від 20.11.2015 року на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:68:001:0137 площею 0,1000 га. Позовні вимоги\~обґрунтовує тим,\~що 27\~сесія 6\~скликання Ужгородської\~міської ради\~від 09.11.2015\~р. відбулася з порушенням вимог національного законодавства, що підтверджується матеріалами досудового розслідування. Позивач вказує на те, що до міської ради відповідного скликання було обрано 60 депутатів. При цьому, як наголошує представник позивача, у голосуванні нібито брали участь депутати, котрі з об`єктивних причин не могли бути присутні на засіданні міської ради. Зазначає про те, що рішення стосовно передачі спірної земельної ділянки прийнято з урахуванням голосів депутатів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , котрі фактично були відсутні та не могли брати участі в голосуванні. Таким чином, участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.111.2015 року прийняло 29 депутатів, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною, відтак зміни до порядку денного і всі прийняті на цій сесії рішення є незаконними. Також представник позивача звертає увагу на те, що спірне рішення не узгоджується із приписами статей 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за змістом яких передача земельних ділянок забороняється за відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, оскільки, як вказує представник позивача, зазначені рішення прийнято також на тій же сесії за відсутності кворуму та не набрали чинності. Зазначає, що оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, то воно суперечить і інтересам держави і суспільства в цілому, характеризується дефектом волі, зокрема мешканців міста Ужгорода, які схвалили для себе концепцію розбудови міста при громадських слуханнях відповідної містобудівної документації, і виборами у 2010 році обради своїх представників до органу місцевого самоврядування, що є достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. Вказує, що звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради. Представник відповідача Ужгородської міської ради до суду подав відзив та вказав, що кримінальне провадження №42015070030000163 від 25.11.2015 не завершено, вирок суду відсутній. Зазначив, що у дозволі слідчого від 23.11.2015 №36687/106/25/1-27 відсутня інформація про те, в якому обсязі та щодо яких документів ним надано дозвіл на розголошення, у межах вказаного провадження, тому неможливо встановити чи надано слідчим дозвіл на розголошення і використання всіх документів, отриманих в ході слідства, які додані до позовної заяви. Ужгородська міська рада вважає вимоги позову безпідставними, а прийняте міською радою рішення, яке є предметом позову прийнятим відповідно до наданих їй повноважень, згідно вимог чинного законодавства, зокрема земельного, та законодавства у сфері містобудівної діяльності. Вказує, що прокурор звертаючись до суду з позовом не надав належних документів, які підтверджують відсутність депутатів на сесії. Зазначає, що земельна ділянка була передана у власність зацікавленим особам ще до набрання чинності ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», якою в подальшому було введено заборону на передачу в користування землі за відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до цього Закону, а також земельна ділянка була передана у власність зацікавленим особам під час дії плану зонування території міста Ужгорода, який було скасовано судовим рішенням від 29.06.2017 року. Враховуючи погодження Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради та головного управління Держземагенства у Закарпатській області, розробленого [PERSON] , проекту землеустрою та те, що на земельній ділянці вже побудований об`єкт нерухомого майна у Ужгородської міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Крім того, рішення органу місцевого самоврядування є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію, шляхом виконання. Таким чином, відповідач просить суд в позові відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з викладеними в такому мотивами та просив суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача - Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився повторно, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення не подав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явилася повторно, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Згідно п. 1.12 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року № 1882, затверджено план землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:68:001:0137 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність. 20.11.2015 року за індексним номером 48076322 за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку (кадастровий номер 2110100000:68:001:0137 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Позивач посилається на порушення допущені при прийнятті оскаржуваного рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.20015 року № 1882, зокрема, на відсутність кворуму при його прийнятті. Як встановлено згідно відомостей з офіційного веб-сайту Ужгородської міської ради та не заперечується сторонами, у 2010 році до Ужгородської міської ради Закарпатської області обрано 60 депутатів. Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з п. 34 ч.1 ст. 26 вказаного Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради здійснюється \~вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до п. 1,12 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування» Сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради. Сесія ради є повноважною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Вказана норма закріплена також у статті 17 Регламенту Ужгородської міської ради 6 скликання затвердженого рішенням 5 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання від 08.04.2011 року № 149, згідно якої сесія ради є правомочною, якщо в її пленарному засіданні бере участь більше половини депутатів від загального складу ради. Як встановлено судом згідно наданої роздруківки ПТК «Віче», 09.11.2015 року о 10 год. 06 хв. зареєстровано 30 депутатів. В подальшому при повторній реєстрації о 10 год. 08 хв. 09.11.2015 року зареєстровано 33 депутатів, серед яких [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, щодо вказаних депутатів в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42015070030000163 від 25.11.2015 року встановлено, що такі присутніми 09.11.2015 року на засіданні 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради не були. Так, відповідно до листа командира військової частини [NUMBER] від 13.04.2016 року № 394, [PERSON] з 05.11.2015 року по 08.12.2015 року перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] (військовий госпіталь [ADDRESS] ). Згідно інформації з листа [INFO] № 5/13-93 від 07.04.2016 року, [PERSON] з 08.11.2015 року по 12.11.2015 року перебував за межами України. Також у розмові із журналістом телеканалу «Тиса» свою відсутність на вищевказаній сесії підтвердив депутат [PERSON] . Під час допиту у телефонному режимі депутат [PERSON] також підтвердила свою відсутність 09.15.2015 року на 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, що підтверджується рапортом старшого слідчого СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області. Судом також досліджено протокол огляду від 25.10.2017 року, який провів старший слідчий СВ Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області підполковник поліції Пекар В.І. в рамках кримінального провадження № 42015070030000163 від 25.11.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, в ході якого при перегляді відеозапису сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року, який міститься на DVD-R-диску, встановлено, що при голосуванні на вказаній сесії депутати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у залі для голосування відсутні. Відповідно до вимог ст. 12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом досліджено вищенаведені докази надані позивачем, разом з тим, відповідач - Ужгородська міська рада, не погоджуючись з наданими позивачем доказами відсутності на сесії Ужгородської міської ради 09.11.2015 року депутатів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , доказів протилежного не надала. Отже, за таких обставин, участь у 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 року прийняло 29 депутатів від загального складу ради, а тому вказана сесія не була повноважною. Частиною першою\~та другою\~статті 59\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування встановлено,\~що \~рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Враховуючи, що рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1882 прийнято з порушенням вимог ст. 46 та 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" таке є незаконним, з підстав невідповідності його вимогам вищевказаного Закону. При цьому, з огляду на встановлення прийняття вищевказаного рішення неповноважною сесією суд не оцінює його відповідність вимогам ст. 19, 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22.03.2023 року у справі № 372/721/19 (провадження № 61-10560св22 вказав, що зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю. Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Як встановлено судом рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1882 прийнято неповноважною, з порушенням вимог ст. 46,59 Закону України «Про місцеве самоврядування», отже є незаконним. Разом з тим вирішуючи питання вибору правомірного та ефективного способу захисту порушених прав територіальної громади суд бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22.03.2023 року у справі № 372/721/19 (провадження № 61-10560св22), який зазначив, що згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19). Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор посилався на порушення порядку розпорядження земельною ділянкою та те, що право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) зазначено, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зроблено висновки про те, що факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає ефективному способу захисту прав позивача - власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Також Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Такі висновки зроблені, зокрема, у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19). Отже, з урахуванням релевантної судової практики Великої Палати Верховного Суду, пред`явлення позовних вимог про визнання рішення органу місцевого самоврядування недійсним та про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно не є необхідним для ефективного відновлення прав. Ефективним способом захисту порушених прав власника є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння. Обрання позивачем неправомірного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21). Окрім того, при вирішенні вказаного спору судом встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером 2110100000:68:001:0137 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , щодо якої [PERSON] звернулася до Ужгородської міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки, розташований житловий будинок, загальною площею 233,9 кв.м., житловою площею 91,9 кв.м., який належить на праві приватної власності [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 592 від 14.04.2011 року. Згідно п. 2.1 рішення 25 сесії 6 скликання від 12.09.2014 року № 1430, [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , з подальшою передачею у власність. На виконання вимог ч.4 ст. 3 Закону України "Про планування і забудову територій" Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було надано висновок № 2098 від 03.11.2014 року про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який розроблений ТОВ "Центр проектів". Згідно вказаного висновку відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по [ADDRESS] відповідає чинній містобудівній документації. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] також було погоджено ГУ Держземагенства у Закарпатській облласті без зауважень, що підтверджується відповідним висновком від 18.11.2014 року № 1220/03-14. Відповідно до оспорюваного пункту 1.12 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 №1882, [PERSON] отримала земельну ділянку у власність з формулюванням "для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд", однак, оскільки фактично спірна земельна ділянка і так знаходиться в її користуванні і володінні, не передавась їй із земель Ужгородської міської ради, вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувала, що після отриання нею цієї земельної ділянки вона набуде усіх повноважень власника та матиме змогу мирно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) у контексті спору щодо права володіння земельною ділянкою, користування нею та захисту цих прав аналізуючи дії держави та органів місцевого самоврядування, які приймали відповідні рішення, зазначив, що: особливо важливим є принцип «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб; зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (п. 70); принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам; з іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (п. 71). У справі «Федоренко проти України» (Заява 25921/02), яка стосувалася дій держави у цивільних відносинах та захисту права власності, Європейський суд з прав людини у рішенні від 01.06.2006 вказав, що: втручання має підтримувати «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи; намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт; тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями (п. 28). 02.11.2014 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), яка стосувалася права особи на грошові кошти та дій держави, що спричинили порушення цього права, сформулював висновки, відповідно до яких: позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом»; більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності; як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини; пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію; далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (Розділ «Стосовно права» ІІ «С» 2 «Оцінка Суду»); Суд робить висновок, що хоча правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес», але, виходячи із обставин цієї справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності… (п. 54). 23.01.2014 Європейський суд з прав людини розглянув справу ««East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) і оцінюючи дії держави, що призвели до позбавлення власника майна та до порушення інших майнових прав, констатував, що: згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах; друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (п. 166); перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним; вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п. 167); будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи; необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу; необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар; іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (п. 168). Аналогічні висновки Європейський суд з прав людини робив і в інших своїх рішеннях. Таким чином, втручання у право власності з боку держави повинно бути законним, повинно переслідувати дійсний суспільний, публічний інтерес і повинно бути пропорційним. Ці критерії є оціночними і залежать від фактів і обставин конкретної справи. Втручання повинно переслідувати реальну мету щодо захисту відповідного права, а також передбачати реальну можливість виконання відповідного рішення. За встановлених у справі обставин [PERSON] , яка діяла у правовідносинах із набуття права власності на земельну ділянку, що перебувала в її користуванні, добросовісно і не вчиняла у цьому контексті протиправних дій, не може за відсутності будь-якої її вини зазнавати негативних наслідків, нести майнову відповідальність у вигляді позбавлення права власності на земельну ділянку, про що, власне, пред`явлений позов, за дії, вчинені органом місцевого самоврядування. Такі дії органу, який отримавши офіційні погодження і документи прийняв рішення про надання земельної ділянки і на правомірність якого відповідач [PERSON] , обґрунтовано покладалася, знаходяться поза волею і контролем відповідача. Прокурором не доведено та не обґрунтовано, що необхідність скасування свідоцтва про право власності та запису про державну реєстрацію права власності, та як наслідок позбавлення особи майна - як захід направлений на відновлення законності у відносинах, пов`язаних із набуттям права власності на земельну ділянку, є єдиним можливим та ефективним заходом впливу для досягнення мети позову, оскільки після скасування права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку вона залишиться у володінні і користуванні [PERSON] , не відбудеться ніякого реального відновлення порушених прав. Також, суд враховує, що прокурором не доведено заподіяння будь-якої шкоди територіальній громаді м. Ужгорода тим, що оспорюваним рішенням визнано право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:68:001:0137 площею 0,1000 га. А тому з огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав обрання неефективного (неправомірного) способу захисту порушених прав.

Outcome: dismissed