Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Рух справи 20.06.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла вказана позовна заява, датована 19.06.2022, за підписом позивача в якій позивач просить суд: - винести рішення про розірвання шлюбу, укладеного 05.09.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1473; - припинити право спільної сумісної власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право особистої приватної власності на квартиру загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - після розірвання шлюбу прошу залишити позивачу прізвище [PERSON] ; - судовий збір, який підлягає стягненню при поданні даної позовної заяви, покласти на позивача. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) направлено запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27.06.2022 вказаний позов прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 29.09.2022. 27.07.2022 до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому [PERSON] вказує, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти визнання квартири особистою власністю [PERSON] та проти розірвання шлюбу. Вказує, що це його власне бажання, при цьому він діє в інтересах сім`ї та дітей. 28.07.2022 до суду через систему «Електронний суд» надійшли заяви [PERSON] та [PERSON] про затвердження мирової угоди. У судове засідання 29.09.2022 учасники провадження не з`явились. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29.09.2022 підготовче засідання у даній справі відкладено на 23.02.2023; сторін зобов`язано до дати наступного судового засідання надати суду: актуальний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності щодо спірної квартири ( [ADDRESS] ); письмові підтвердження щодо чинності договору купівлі-продажу відповідної квартири від 21.12.2017; письмові підтвердження про те, що поділ спільного майна подружжя у даній справі не використовується учасниками цивільного обороту для уникнення виконання боргових зобов`язань. 17.01.2023 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява [PERSON] , в якій на виконання на виконання ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 29.09.2022, зокрема, повідомлено наступне: - спірна квартира ніколи не була в заставі, в кредиті, в іпотеці, під арештом та ін.; - договір купівлі-продажу нашої квартири від 21.12.2017 чинний, підстав для сумніву в чинності договору у суду немає; - для підтвердження чинності права власності додано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] № 319791782 від 09.01.2023; - підтверджено, що поділ спірної квартири не використовується подружжям для уникнення боргових зобов`язань, тому що жодних кредитів ні у позивача, ні у відповідача немає. Для підтвердження даного факту додано витяги з Українського Бюро кредитних історій, та Інформацію про виконавчі провадження, а також Витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про відсутність відповідних обтяжень (пошук за РНОКПП); - поділ квартири відповідає інтересам нашого подружжя і не зачіпає інтереси жодних інших осіб, не має прихованих мотивів. У судове засідання 23.02.2023 учасники провадження не з`явились. З урахуванням приписів ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) з огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Обґрунтування позову В позові вказується, що 05.09.2012 сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом № 1473. Зазначається, що в шлюбі народжено двоє дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Зауважується, що протягом останнього року сімейне життя між подружжям поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, тому збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Вказується, що відповідач проживає окремо з жовтня 2021 року. Також, зазначається, що: спору про аліментні зобов`язання немає, відповідач приймає участь у вихованні та утриманні дітей відповідально та постійно; спору про місце проживання дітей також немає, діти за домовленістю сторін проживають з матір`ю, тобто з позивачем, Разом з тим, наголошується, що кожен з подружжя має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Крім того, звертається увага на те, що в період шлюбу по договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017 подружжям було придбано нерухомість, а саме: 4-кімнатну квартиру загальною площею 145,5 кв.м. (житлова площа 80,5 кв.м.), розташовану за адресою: [ADDRESS] . Вказується, що власником квартири за спільною домовленістю сторін було вказано відповідача, позивач надавала нотаріально посвідчену згоду на купівлю квартири (пункт 10 Договору купівлі-продажу квартири). Ремонт квартири з моменту придбання сторони не здійснювали, меблі, додаткове обладнання та поліпшення стану квартири не робили. Купували квартиру за 2 157 600,00 грн. Посилаючись на те, що гроші на покупку квартири були її власні, які позичалися її батьками саме на покупку квартири, а також той факт, що після виїзду відповідача із спільної квартири в окреме житло, в спірній квартирі вона проживає з 3 дітьми (окрім спільних дітей позивач ще має старшу доньку від попереднього шлюбу) та своєю матір`ю-інвалідом, позивач просить визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю. При цьому, вказує, що іншого спільного майна чи майнових претензій у сторін немає. Щодо правової позиції відповідача Як зазначалось, 27.07.2022 до суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив, в якому [PERSON] вказує, що позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти визнання квартири особистою власністю [PERSON] та проти розірвання шлюбу. Вказує, що це його власне бажання, при цьому він діє в інтересах сім`ї та дітей. Разом з тим, 28.07.2022 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява [PERSON] про затвердження мирової угоди. Встановлені судом фактичні обставини справи Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Матеріалами справи підтверджено, що 05.09.2012 між сторонами у справі: [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ) - укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис № 1473 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 18.09.2012 (а.с. 6). У цьому шлюбі у подружжя народились діти: - син: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.08.2015 (а.с. 7); - донька: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.12.2016 (а.с. 8); В матеріалах справи наявна копія нотаріально завіреного договору купівлі-продажу квартири від 21.12.2017 (а.с. 9-12) за змістом якого [PERSON] , [INFO] , придбав квартиру під номером [ADDRESS] , яка складається з 4-х кімнат, житловою площею 80,50 кв.м., загальною площею 145,50 кв.м. В пункті 10 такого договору зазначено: «Покупець купує квартиру, яка є предметом цього договору, за спільні гроші подружжя і ця квартира буде об`єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Згода на купівлю цієї квартири надана дружиною Сторони-2 - [PERSON] , справжність підпису на якій засвідчено Кравченко О.П. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 11 грудня 2017 року.» Також, до матеріалів справи долучено інформаційну довідку № 319791782 від 09.01.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 1445711380389 - житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , за змістом якої вона належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.12.2017. Позивач вказує, що кожен з подружжя має протилежні погляди на шлюб, сім`ю, життя між подружжям поступово погіршились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, тому збереження шлюбу позивач вважає неможливим. При цьому, зазначає, що відповідач проживає окремо з жовтня 2021 року. Також, позивач зазначає, що після виїзду відповідача із спільної квартири в окреме житло, в спірній квартирі вона проживає з 3 дітьми (окрім спільних дітей позивач ще має старшу доньку від попереднього шлюбу) та своєю матір`ю-інвалідом, у зв`язку з чим позивач просить визнати спірну квартиру її особистою приватною власністю. Відповідач позов визнає, проти заявлених позовних вимог не заперечує. Вказує, що це його власне бажання, при цьому він діє в інтересах сім`ї та дітей. Щодо мирової угоди Як зазначалось, 28.07.2022 до суду через «Електронний суд» надійшли заяви [PERSON] та [PERSON] про затвердження мирової угоди, до яких додано мирову угоду від 26.07.2022 наступного змісту (а.с. 29, 33): «Ми нижчепідписані, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий Солом`янським РВ ГУДМС України в м. Києві 09.10.2012 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , яка іменована далі «Позивач», та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій області 11.09.1999 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , який іменований далі «Відповідач», (разом - «Сторони»), які є Сторонами судової справи № 760/7195/22 за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу, припинення права спільної сумісної власності та визнання права особистої приватної власності на квартиру, що розглядається Солом`янським районним судом міста Києва, з метою повного і остаточного врегулювання усіх конфліктів та спорів між Сторонами в межах позовних вимог, укладають дану Мирову Угоду про наступне: 1.Сторони дійшли згоди про припинення права спільної сумісної власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та визнання за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) права особистої приватної власності на квартиру загальною площею 145,5 кв.м., житловою площею 80,5 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від21.12.2017 року (номер запису про право власності - 24085502). 2.Сторони дійшли згоди про розірвання шлюбу та залишення прізвища Позивача після розірвання шлюбу - [PERSON] 3.Сторони підтверджують, що іншого спільного майна подружжя немає, інших майнових претензій сторони друг до друга не мають. 4.Сторони підтверджують, що спорів щодо аліментів немає. Місце проживання дітей з матір`ю визначено Сторонами за добровільним погодженням. Сторони сумлінно виконують свої батьківські обов`язки та діють з урахуванням інтересів дітей. 5.У разі невиконання Сторонами умов даної Мирової угоди, вона виконується примусово державним виконавцем в порядку чинного законодавства України. 6.Наслідки укладення мирового угоди, зміст ст.ст. 207, 208 ЦПК України Сторонам роз`яснені і зрозумілі. 7.У зв`язку з тим, що спір врегульовано даною Мировою Угодо. , провадження у справі № 760/7195/22 просимо закрити.» Дослідивши зміст мирової угоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. За змістом ч. 5 ст. 207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє. Вирішуючи питання щодо можливості затвердження мирової угоди, суд враховує, що одним із способів врегулювання спору між сторонами судової справи є укладення мирової угоди. Як зазначено у постановах Верховного Суду від 06.12.2018 у справі № 285/2053/16-ц (провадження № 61-10009 св 18), від 19.10.2020 у справі № 496/1404/17 (провадження № 61-3332св19): мирова угода - це угода сторін, в якій вони викладають прийнятний для них варіант вирішення судової справи, розподіляють спірні права та обов`язки, або відмовляються від таких шляхом досягнення компромісу. Наслідком затвердження мирової угоди судом є припинення провадження по справі, а також встановлення, припинення чи зміна прав та обов`язків для сторін. Разом з тим суд зауважує наступне. За змістом ч. 2 ст. 114 СК України та ст. 258 ЦПК України, шлюб розривається за рішенням суду, тобто, видом судового рішення у справі про розірвання шлюбу, яка розглянута по суті, є саме рішенні суду, а не ухвала. Шлюб не може бути розірваний ухвалою суду. Крім того, предметом спору у даній справі є лише розірвання шлюбу та припинення права спільної сумісної власності на квартиру. Проте, сторони при укладенні мирової угоди, текст якої надано суду на затвердження, вийшли за межі позовних вимог, та вирішили питання які не були предметом розгляду у даній справі. Суд дійшов висновку, що умови такої мирової угоди суперечать закону, є невиконуваними, що відповідно до ч. 5 ст. 207 ЦПК України є підставою для відмови у затвердженні мирової угоди. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в затвердженні мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] у цивільній справі № 760/7195/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та припинення права спільної сумісної власності. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Суд враховує, що за змістом ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу За змістом ч. 1 ст. 110, ст. 112 Сімейного кодексу України (далі - СК України) позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, проте, як встановлено судом, позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Позивач скористався наданим правом та звернувся до суду з позовом у даній справі, наполягає на розірванні шлюбу. Сторони не виявили бажання примиритись. Згідно з положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) викладена правова позиція відповідно до якої: «Згідно із статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За положеннями частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Одночасно згідно із статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи. Важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин може відкласти розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, як це визначено частиною сьомою статті 240 ЦПК України. Отже, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Беручи до уваги те, що ні у заяві про перегляд заочного рішення, ні в апеляційній скарзі на рішення місцевого суду [PERSON] не обґрунтовувалась необхідність надання строку на примирення подружжя, а також враховуючи те, що [PERSON] не бажає зберігати подружні відносини із заявником доводи відповідача про порушення його права на призначення подружжю строк для примирення є безпідставними». Суд, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов висновку про те, що подальше подружнє життя суперечитиме інтересам як позивача (яка звернулась з позовом), так і відповідача (який позовні вимоги визнав), збереження сім`ї є неможливим. З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд роз`яснює, що відповідно до п.п. 1, 2, 3 р. 3 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 № 52/5 (який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.10.2000 за № 719/4940), державна реєстрація розірвання шлюбу проводиться органами державної реєстрації актів цивільного стану у встановлених законом випадках. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відділ державної реєстрації актів цивільного стану, який отримав рішення суду про розірвання шлюбу, повинен у день його надходження зробити відмітку про розірвання шлюбу на лицьовому боці актового запису про шлюб, зазначивши дату і номер рішення суду, повне найменування суду, яким ухвалено рішення, а також внести відповідні відомості до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Після цього не пізніше наступного робочого дня відділ державної реєстрації актів цивільного стану надсилає повідомлення (додаток 9) до архіву органу державної реєстрації актів цивільного стану, у якому зберігається другий примірник актового запису про шлюб, який у строк, що не перевищує семи робочих днів з дня отримання повідомлення, проставляє у ньому відповідну відмітку. Відповідно ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка виявила бажання після розірвання шлюбу прошу залишити позивачу прізвище [PERSON] . Щодо позовних вимог припинення права спільної сумісної власності Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Разом з тим, суд враховує, що за змістом ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даній справі відповідачем позов визнано. Обставин, за яких визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Отже, оскільки відповідач позов визнав і позовних вимог про поділ майна подружжя не заявляв, суд приходить висновку про можливість ухвалення рішення на користь позивача, оскільки не встановлено, що таке рішення буде суперечити інтересам сторін або інших осіб. З урахуванням викладеного у сукупності, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved