Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

30.01.2023 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] 11971 грн. 46 коп. - інфляційне нарахування на суму боргу та 1350 грн. - 3% річних за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року. Обгрунтування заявлених вимог позивачем розраховані за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи. 06.03.2023 року позивач подав заяву про уточнення позовних вимог в якій уточнив період за який просить стягнути кошти, а саме з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року. 02.03.2023 представник відповідача подала письмовий відзив на позовну заяву в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позов про стягнення з відповідача 33707 грн.07 коп. інфляційнийх втрат та 3% річних за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 було подано позивачем у травні 2019 року, постановою Чернігівського апеляційного суду від 23.08.2019 року у справі № 750/5088/19 позов було задоволено. Таким чином позивач скористався своїм правом на стягнення з відповідача коштів на підставі статті 625 ЦК України. Позивач мав право подати до суду щодо стягнення коштів після усунення порушення цього грошового зобов`язання та за весь час прострочення. Тому в силу статті 266 Цивільного кодексу України, позивач позбавлений можливості звернення до суду, оскільки сплив строк позовної давності щодо основної вимоги про стягнення заборгованості за договором № 12 від 07.04.2011 року. 08.03.2023 позивач подав письмову відповідь на відзив в якій просив позов задовольнити. Зазначив, що в позові зазначено період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 рік, який не перевищує загальновстановлений строк позовної давності три роки, а тому посилання представника позивача на ст. 267 Цивільного кодексу України є хибним. Оскільки відповідач не виконав грошове зобов`язання перед позивачем, тому має нести тягар відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позов підтримує. Представник відповідача проти позову заперечувала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Через канцелярію суду подала клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5250 грн. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Як встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2021 року у справі № 750/569/21, яке набрало законної сили 16 квітня 2021 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 12 про надання правової допомоги від 07 квітня 2011 року, за умовами якого відповідач взяв на себе грошове зобов`язання сплатити позивачу 65000 грн. за надану правову допомогу. 14 вересня 2011 року між сторонами було укладено Акт № 02 здачі - прийняття послуг, наданих згідно Договору № 12 від 07.04.2011. Відповідно до вказаного акта відповідач прийняв надані позивачем послуги та зобов`язався сплатити за них остаточну суму 45000 грн., але таке зобов`язання не виконав. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 вересня 2014 року у справі № 750/5298/13-ц стягнуто з відповідача на користь позивача 45000 грн. заборгованості за договором № 12 від 07.04.2011. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року у справі № 750/5088/19 стягнуто з відповідача на користь позивача 29655 грн. 57 коп. на відшкодування збитків внаслідок інфляції та 3% річних у сумі 4051 грн. 50 коп., а всього 33707 грн. 07 коп. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 18 жовтня 2019 року у справі № 750/8823/19, стягнуто з відповідача на користь позивача 9031 грн. 50 коп. - 3% річних за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2019 року та 2134 грн. 11 коп. - інфляційне нарахування на суму боргу за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2019 року, а всього 11165 грн. 61 коп. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 16 березня 2021 року у справі № 750/569/21, стягнуто з відповідача на користь позивача 4117 грн. 30 коп. інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01.08.2019 по 31.12.2020 та 3% річних за період з 01.09.2019 по 31.12.2020 в розмірі 3265 грн. 09 коп., а всього 7382 грн. 39 коп. за невиконання відповідачем зобов`язання за договором № 12 від 07.04.2011. Заочним рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29.06.2022 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] три процента річних у сумі 1350 грн. 00 коп. та втрати від інфляції в сумі 4506 грн. 90 коп., а всього 5856 грн. 90 коп. за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року. Стягнуто з [PERSON] на користь держави 992 грн. 40 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно частини другою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Згідно частини другою статті 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 625 Цивільного Кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно частини другою статті 625 Цивільного Кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] не сплатив суму боргу за договором № 12 від 07.04.2011 та фактично відмовився від виконання своїх зобов`язань. За розрахунком позивача за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року розмір інфляційного нарахування на суму боргу становить 11971 грн. 46 коп., розмір 3% річних - 1350 грн. 00 коп. Відповідачем вказаного розрахунку не спростовано. Посилання представника відповідача в своєму відзиві на пропуск позивачем строку позовної давності щодо основного зобов`язання не є вірним, оскільки порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд в постанові від 08.11.2019 року по справі № 127/15672/16-ц, зазначивши наступне: «таким чином, помилковим є висновок колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, спливає через три роки після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Враховуючи, що відповідачем грошове зобов`язання перед позивачем не виконано, відповідач повинен нести тягар відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та наявність підстав для задоволення позову. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, вказані витрати належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved