Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

10.08.2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання незаконним права власності на житловий будинок. Згідно ухвали суду від 15.05.2019 року до участі у вказаній справі у порядку процесуального правонаступництва було залучено в якості позивача [PERSON] . Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області Грещука Р.П. від 14.08.2019 року дану справу прийнято до провадження. Відповідно до ухвали суду від 30.03.2021 року до участі у зазначеній справі було залучено в якості співвідповідачів Пасічнянську сільську раду Надвірнянського району Івано-Франківської області та державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області Поповича В.В. В судовому засіданні 08.06.2021 року позивач суду пояснила, що [PERSON] є її батьком і в 2017 році з даним позовом він звернувся до суду. Вказує, що батько мав свідоцтво про право власності на будинковолодінння та державний акт на земельну ділянку. Зазначає, що вона не має претензій до відповідача [PERSON] на будинковолодінння [ADDRESS] , бо його будував її брат ( чоловік [PERSON] ). Є претензії на будинок [ADDRESS] вона претендує тільки на стайню, стодолу, криницю, на які відповідач незаконно виготовила документи на право власності. Представник позивача - Букатюк М.В. доповнила пояснення позивача та акцентувала, що власником будинку, господарських споруд, що в [ADDRESS] та земельної ділянки, на якій вони розміщені, був батько позивача - [PERSON] . На цьому ж подвір`ї згодом його син [PERSON] разом з ним побудували житловий будинок, якому було присвоєно адресний [NUMBER]. Після смерті [PERSON] в ньому стала проживати його дружина - відповідач по справі - [PERSON] . В подальшому [PERSON] все своє майно - будинковолодіння під [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами заповів своїй дочці - [PERSON] - позивачу по справі, а в 2017 році оформив право власності на нього. Однак, відповідач [PERSON] в цьому ж році реєструє право власності на свій будинок під [ADDRESS] та на всі інші господарські будівлі та споруди, що були попередньо зареєстровані [PERSON] . Внаслідок цього і виник спір, бо позивач [PERSON] хоче повернути собі майно, яке належало її батькові, а їй належить згідно заповіту, а саме: літню кухню, дві стайні, дві стодоли, вбиральню і колодязь. Враховуючи те, що виділити все майно окремо від адресного [NUMBER] неможливо, позивач звернувся з позовом, щоб скасувати право власності на все майно, що в [ADDRESS] . Конкретно на даний житловий будинок позивач [PERSON] не претендує. Крім того, в покійного [PERSON] на будівлі, що розташовані на його земельній ділянці, був виготовлений в 2002 році технічний паспорт, де в будинку, який пізніше побудував його син, позначений тільки фундамент. В новому технічному паспорті, що виданий в 2016 році, вказаний будинок вже був зазначений під [NUMBER]. З наведених мотивів просили суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним право власності відповідача [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] судові витрати в сумі - 2140 грн. 00 коп. (640 грн.00 коп. судового збору та 1500 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу). Представник відповідача - Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області в судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що позивач [PERSON] просить визнати незаконним право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Разом з тим, Конституцією України гарантовано, що ніхто не може бути безпідставно позбавлений права власності. Крім того цивільно-процесуальне законодавство забороняє поновлювати права і законні інтереси одних осіб обмеженням прав та законних інтересів інших осіб. Зазначив, що Пасічнянська с/рада вважає, що [PERSON] законно і у встановлений законом спосіб набула право власності на житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується письмовими документами, які містяться в матеріалах справи. Разом з тим, у прийнятті рішення по даній справі покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали з підстав, наведених в запереченні проти позову від 12.09.2017 року. Просять суд відмовити [PERSON] в задоволенні її вимог. Відповідач Державний реєстратор виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області Попович В.В. в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином. Про причини свого неприбуття на розгляд справи суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, взявши до уваги показання свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступне: Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, серед іншого, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Як вбачається з свідоцтва про право власності на будинковолодіння, яке видане виконкомом Пнівської с/ради 18.12.2002 року, копія якого долучена до матеріалів справи, будинковолодіння, яке розташоване в [ADDRESS] та складається з житлового будинку та господарських будівель належало [PERSON] (батькові позивача [PERSON] ) Свідоцтво видане на підставі рішення Пнівського сільвиконкому від 12.12.2002 року №104 та зареєстроване у Івано-Франківському ОБТІ 19.12.2002 року в реєстровій книзі №5 за реєстровим записом №1105 (т.1, а.с.5). Перевірено також, що 26.12.2016 року [PERSON] виготовлений новий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (т.1, а.с.7). Як вбачається з довідки Івано-Франківського ОБТІ від 26.12.2016 року за №822, яка видана [PERSON] , домоволодіння по [ADDRESS] має наступні характеристики: станом на 19.12.2002 року (момент здійснення реєстрації права власності) до складу домоволодіння входили - житловий будинок, зазначений під літерою "А", загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м, (41%зносу), літня кухня, зазначена під літерою "Б", загальною площею 50,2 кв.м., (30% зносу), стодола зазначена під літерою "В", загальною площею 27,6 кв.м., (45% зносу), стайня зазначена під літерою "Г", загальною площею 28,8 кв.м., (55% зносу), стодола зазначена під літерою "Д", загальною площею 34,7 кв.м., (50% зносу), стайня зазначена під літерою "Е", загальною площею 17,1 кв.м., (45% зносу), вбиральня зазначена під літерою "Ж", загальною площею 1,0 кв.м., (70% зносу), колодязь №1 25,0м.п., (50% зносу). В ході проведення обстеження 26.12.2016 року встановлено, що технічні характеристики об`єкта не змінились. 19.12.2002 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на домоволодіння по [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право власності від 18.12.2002 року, видане на підставі рішення Пнівської сільської ради від 12.12.2002 року №104. Рішення про реєстрацію права власності прийняте 19.12.2002 року, реєстровий запис №1105, книга №5. Переходів права власності на даний об`єкт в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалось (т.1, а.с.11). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 18.01.2017 року, копія якого долучена до матеріалів справи, також слідує, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] , який складається з житлового будинку під літерою "А" загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м, літньої кухні під літерою "Б", загальною площею 50,2 кв.м., стодоли під літерою "В", загальною площею 27,6 кв.м., стайні під літерою "Г", загальною площею 28,8 кв.м., стодоли під літерою "Д", загальною площею 34,7 кв.м., стайні під літерою "Е", загальною площею 17,1 кв.м., вбиральні під літерою "Ж", загальною площею 1,0 кв.м., колодязь №1 належить на праві приватної власності [PERSON] (т.1, а.с.6). Згідно Державного акту на право приватної власності серії Р1 №191401 від 13.12.2020 року [PERSON] також в приватну власність передана земельна ділянка, що в [ADDRESS] , площею 0,1716 га. для обслуговування житлового будинку і господарських будівель (т.1, а.с.12). Разом з тим, судом також з`ясовані і такі обставини: Зі змісту довідки Пнівської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області від 07.04.2017 року за №400/02-25 видно, що відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] , дійсно є власником житлового будинку та літньої кухні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рік побудови житлового будинку та літньої кухні 1991-й. Також згідно довідки Пнівської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області від 12.04.2017 року за №416/02-25 [PERSON] [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] користується земельною ділянкою, орієнтовною площею 0,09 га, в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а загальна площа земельної ділянки становить 0,1716 га та передана в приватну власність [PERSON] на підставі Державного акту серії Р1 №191401 від 13.12.2020 року. Встановлено також, що 20.04.2017 року [PERSON] виготовлений технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] , який складається з житлового будинку, який зазначений під літерою "А" загальною площею 131 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., літньої кухні, зазначеної під літерою «Б», загальною площею 48,1 кв.м., хліву, зазначеного під літерою «В», загальною площею 16,6 кв.м., стодоли, зазначеної під літерою «Г», загальною площею 27,9 кв.м, сараю, зазначеного під літерою «Д», загальною площею 32,9 кв.м., стодоли, зазначеної під літерою «Е», загальною площею 55,1кв.м, вбиральні, зазначеної під літерою «Є», загальною площею 1,2 кв.м., огорожі під №1, криниці під №2 . Рік побудови зазначеного домоволодіння - 1991 (т.1, а.с.116-119). В подальшому, а саме 26.04.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Поповичем В.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень. Згідно даного рішення державний реєстратор вирішив провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна - на житловий будинок, що розташований: [ADDRESS] , за суб`єктом: [PERSON] , податковий номер/серія,номер паспорта: [NUMBER] та відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна (т.1, а.с.122). І згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, який сформовано 25.07.2017 року державним реєстратором Поповичем В.В., відповідачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, який розміщений за адресою [ADDRESS] , загальною площею 131,1кв. м., житловою площею 16,7 кв.м. з господарськими будівлями - літньої кухні, зазначеної під літерою «Б», загальною площею 48,1 кв.м.,хлів, зазначений під літерою «В»,загальною площею 16,6 кв.м., стодоли, зазначеної під літерою «Г», загальною площею 27,9 кв.м, сараю, зазначеного під літерою «Д», загальною площею 32,9 кв.м., стодоли, зазначеної під літерою «Е», загальною площею 55,1кв.м, вбиральні, зазначеної під літерою «Є», загальною площею 1,2 кв.м., огорожі під №1, криниці під №2 (т.1, а.с.15-16). Крім того, довідкою Пнівської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області від 30.11.2017 року за №5575 підтверджено, що [PERSON] проживала на день смерті свого батька [PERSON] в [ADDRESS] разом з ним та вела з ним спільне господарство (т.2, а.с.112). В матеріалах справи наявний також акт обстеження матеріально-побутових умов проживання, складений депутатом Пнівської с/ради, згідно якого вбачається, що [PERSON] з 1993 року з чоловіком (який на час проведення обстеження покійний), проживала за адресою [ADDRESS] і проживає за даною адресою разом з дітьми (т.2,а.с.95). Згідно довідки Пасічнянської с/ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області від 06.09.2021року за №217-2152/0225 вбачається, що [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Пнівської с/ради від 17.03.2016 року №35 відкрито окремий погосподарський номер за адресою: [ADDRESS] (т.2, а.с. 94). А з довідки Пасічнянської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 06.09.2021 року видно, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована з дітьми в [ADDRESS] (т.2. а.с.96). Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що будинок під [ADDRESS] , який є предметом спору, а також літню кухню почав будувати чоловік відповідача [PERSON] - [PERSON] . Після його смерті будівництво продовжувала [PERSON] з дітьми. Позивач [PERSON] будувала свій будинок в іншому місці, куди й пішла проживати, і жодного відношення до будівництва даного будинку вона не має. Показання даних свідків є послідовними та логічними, тому не викликають у суду сумнівів у їх правдивості. В свою чергу, з заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом №207, яка подана 13.03.2019 року [PERSON] , позивачем по справі, приватному нотаріусу Надвірнянського РНО Шушкевич С.М., видно, що спадкоємцем після смерті [PERSON] , згідно заповіту, є його дочка [PERSON] - позивач по справі, яка прийняла спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , земельну ділянку для обслуговування даного будинку за цією ж адресою (т.1, а.с.169). Листом приватного нотаріуса Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. від 15.03.2019 року адресованого [PERSON] , жит. [ADDRESS] також підтверджено, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] заведена спадкова справа №132 за 2018 рік на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, а також, що 15.03.2019 року нею подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку для обслуговування даного будинку за цією ж адресою (т.1, а.с.170). А відповідно до довідки приватного нотаріуса Надвірнянського РНО Шушкевич С.М. від 19.03.2019 року встановлено, що після смерті гр. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] заведена спадкова справа №132 за 2018 рік. На підставі заповіту, посвідченого Шушкевич С.М., державним нотаріусом Надвірнянської РДНК, 28.10.2016 року за реєстровим номером 2187, спадкоємцем майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , дійсно є його донька - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована по [ADDRESS] (т.1,а.с.171). Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач [PERSON] просить суд визнати незаконним право власності відповідача [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] , водночас заявляючи в своїх поясненнях, що на даний житловий будинок вона не претендує, а претендує тільки на господарські будівлі, тому і заявляє вказаний позов. З даного приводу суд констатує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.4 ст.81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного цивільного права є неправильним та неефективним, оскільки із змісту позовної заяви та долучених до неї письмових матеріалів суд не може визначити, яким чином порушені права [PERSON] і як шляхом визнання незаконним права власності відповідача [PERSON] її порушене право чи законні інтереси можуть бути відновлені. Згідно п.3 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014року вказано, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Одним із способів захисту порушених суб`єктивних прав є звернення до суду. Обов`язковою умовою надання судом правового захисту є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Відповідно до абзацу 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. З огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що взадоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , Пасічнянської с/ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області Поповича В.В. про визнання незаконним права власності на житловий будинок слід відмовити. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] , підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України - відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed