Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку. Позов обґрунтовано тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2020 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-640, позивачу належить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку проживають та зареєстровані позивач, малолітні діти, а також колишній чоловік позивача - відповідач [PERSON] . Відповідач жодним чином в утриманні будинку, ремонті та оплаті комунальних послуг участі не бере, чим завдає значних матеріальних збитків, проживання разом з відповідачем є нестерпним. Таким чином, відповідач порушує право позивача на спокійне життя, завдає моральних та фізичних страждань, що негативно впливає на дітей, так як відповідач приходить в нетверезому стані, вчиняє сварки, ображає та погрожує фізичною розправою, що порушує правила співжиття, що робить неможливим для позивача та малолітніх дітей проживання, при цьому заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. На підставі викладеного, позивач, звернувшись з даним позовом до суду, просила винести рішення, яким усунути їй перешкоди в користуванні вказаним житловим будинком шляхом виселення відповідача, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 20.10.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, про що повідомлено сторони. Відповідачу було надано 15-ти денний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати відзив на позов, однак відповідачі не подали до суду відзив на позовну заяву, тому відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Остапенко В.С. в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату і час розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом на подання відзиву на позов не скористався. Суд, враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані у справі докази у сукупності, дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 грудня 2011 року, копії витягу про Державну реєстрацію прав №32609671 від 21 грудня 2011 року та копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №28894967 від 01 грудня 2011 року. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 23 червня 2020 року у справі № 564/434/20 розірвано. Cторони справи мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтва про народження дітей. Згідно з довідки від 27 серпня 2022 року за №517/01, виданою виконкомом Малолюбашанської сільської ради вбачається, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , зареєстровані та проживають такі особи: власник - [PERSON] , чоловік - [PERSON] , 1988 року народження, син - [PERSON] , 2009 року народження, син - [PERSON] , 2014 року народження. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] неодноразово зверталась до Відділення поліції №2 Рівненського районного відділення поліції ГУНП в Рівненській області з проханням вжити заходів реагування щодо її колишнього чоловіка [PERSON] , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою. Дані обставини підтверджені позивачем [PERSON] , яка була допитана в судовому засіданні в порядку ст.92 ЦПК України як свідок. Також Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 29 серпня 2022 року, згідно якої [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та з врахуванням ст. 22 цього ж Кодексу звільнено його від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням, провадження у справі закрито . З постанови вбачається, що [PERSON] 29 серпня 2022 року близько 09:20 год за адресою свого проживання, що в [ADDRESS] вчинив сімейну сварку та здійснив психологічний тиск щодо своєї колишньої дружини [PERSON] , що відповідно до частини першої статті 173-2 КУпАП є адміністративним правопорушенням. Із листа Відділення поліції №2 Рівненського районного відділення поліції ГУНП в Рівненській області від 26 вересня 2022 року про результати розгляду звернення [PERSON] встановлено, що в період з 2018 по 2022 року до чергової частини надходили звернення від [PERSON] про те, щоб прийняти міри до її колишнього чоловіка [PERSON] , який постійно вчиняє сварки в п`яному вигляді. З громадянином [PERSON] було проведено бесіду профілактичного характеру щодо недопущення протиправних дій та попереджено про адміністративну відповідальність та складено адміністративний протокол за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] просила усунути їй перешкоди в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . шляхом виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини другої та частини четвертої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19, зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України», заява № 17496/19). Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 вересня 2015 року. Відповідач [PERSON] проживав у цьому будинку як колишній чоловік позивача. Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та їх дітей, зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу і завдає їх, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку. Заходи запобігання і громадського впливу стосовно відповідача, зокрема бесіди і попередження, виявилися цілком безрезультатними та не привели до припинення насильства щодо позивача та їх малолітніх дітей. Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає. З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача та її малолітніх дітей, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення. Оцінюючи виселення [PERSON] з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету. Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 740/2457/18 та від 26 лютого 2020 року у справі № 523/8316/17. Позивач, також просила суд стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. та судовий збір, який сплачений за подання позовної заяви у розмірі 992,40 грн . Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. Відповідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Позивачем на підтвердження понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу було надано: договір про надання правничої допомоги 22 вересня 2022 року, акт приймання-передачі послуг по наданню правничої допомоги від 05 жовтня 2022 року, квитанція про оплату послуг за надання правової допомоги на суму 3000,00 грн. Враховуючи, що вимоги позивача задоволенні повністю, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 грн. понесених останньою на правничу допомогу та фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 992,40 грн . На підставі викладеного та

Outcome: approved