Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в особі представника -адвоката Сідько Світлани Іванівни з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, та просить встановити юридичний факт, що трудова книжка колгоспника № [NUMBER] , видана 10 вересня 1980 року, на ім`я " [PERSON] ", 1963 року народження, з подальшим виправленням на " [PERSON] " та по батькові " [PERSON] .." "1962" року народження, належить гр. [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , воєнний квиток та обліково-послужна картка до військового квитка серія [NUMBER] видана 14 квітня 1981 року, на ім`я " [PERSON] ", належать гр. [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] . Ухвалою судді Котелевського районного суду Полтавської області від 08.02.2023 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заявник [PERSON] та представник заявника -адвокат Сідько С.І. в судове засідання не з`явились, надали до суду письмову про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області в судове засідання не з`явились, при цьому надали до суду пояснення на заяву, в якій просив розгляд справи проводити за їх відсутності. У вирішенні справи покладаються на розсуд суду та просять відмовити у задоволенні заяви [PERSON] в частині встановлення факту належності йому воєнного квітка та обліково-послужної картки до військового квітка серії [NUMBER] , виданої 14 квітня 1981 року, оскільки заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до вимог ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки неявка даного учасника справи не перешкоджає розгляду даної справи по суті, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи за відсутності заінтересованої особи на підставі наявних у суду матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі №320/948/18 (провадження №14-567 цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: -факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; -встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішення спору про право. Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які підлягають розгляду судом у порядку окремого провадження. Даний перелік не є вичерпним, і у судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Наведене свідчить про те, що у разі коли установи, які видали правовстановлюючі документи, не можуть виправити допущені в них помилки, особи мають право звернутись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа відповідно положень вищезазначеної норми. При розгляді цих справ суд встановлює саме належність особі документа, а не тотожність осіб, які неоднаково названі у різних документах. Верховний Суд у постанові № 464/6696/20 від 08.12.2020 року, вказує, що з огляду на викладене викючається можливість розгляду у судовому порядку заяви про встановлення факту тотожності осіб, а також імені, по батькові та прізвища осіб, по різному записаних у документа, зокрема, факт, що особа, щодо якої у документах містяться розбіжності, є однією і тією ж особою. Разом з тим, слід звернути увагу на те, згідно положення ч.3 ст.315 ЦПК України справи про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану, судовому розгляду в окремому провадженні не підлягають, однак при цьому, при наявності розбіжностей у документах, пунктом 1 ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає також справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Як вбачається із заявлених [PERSON] вимог, останній звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, просить встановити, що трудова книжка колгоспника № [NUMBER] , видана 10 вересня 1980 року, на ім`я " [PERSON] ", 1963 року народження, з подальшим виправленням на " [PERSON] " та по батькові " [PERSON] .." "1962" року народження, належить гр. [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , а також те, що воєнний квиток та обліково-послужна картка до військового квитка серія [NUMBER] видана 14 квітня 1981 року, на ім`я " [PERSON] ", належать гр. [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] . Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що дійсна сутність заявлених позовних вимог оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що заявлена вимога [PERSON] про встановлення факту, що воєнний квиток та обліково-послужна картка до військового квитка серія [NUMBER] видана 14 квітня 1981 року, на ім`я " [PERSON] ", належать гр. [PERSON] , [INFO] РНОКПП: [NUMBER] , не підлягає до задоволення, оскільки у судовому порядку виключається можливість розгляду справ про встановлення факту належності особі паспорта, військового квитка, квитка про членство в об`єднанні громадян, а також свідоцтв, що їх видають органи державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з Постановою Пленуму ВСУ №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про становлення фактів, що мають юридичне значення», наведений у ст.273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Відповідно до листа ВСУ 01.01.2012 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 15.01.1980 року та відповідно до паспорта громадянина України серія [NUMBER] , заявник - [PERSON] , [INFO] (а.с.7-9). Також згідно картки платника податків реєстраційний номер облікової картки платника податків присвоювався [PERSON] », [INFO] . Проте у трудовій книжці колгоспника № [NUMBER] , заведеній 10 вересня 1980 року, керівником колгоспу "ЗОРЯ", який ліквідовано, дані заявника зазначені як [PERSON] », 1963 року народження, в подальшому прізвище виправлено на українській мові на « [PERSON] » та по батькові на « [PERSON] .», а дату народження виправлено на «1962 рік». Кожна з записів в трудовій книжці затверджена печаткою підприємства відповідно до вимог законодавства, та підтверджується копіями архівних довідок про підтвердження трудового стажу (а.с.10-14). Встановлення даного факту має юридичне значення, так як заявник не може скористатися правом на оформлення пенсії. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, так як в ході розгляду справи достовірно і об`єктивно встановлено факт належності заявнику трудової книжки. Відповідно до положень ч.7 ст.294 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного,

Outcome: partial