Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Кметик Володимир Степанович звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: [PERSON] , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири від 10.09.2013 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., бланк ВТМ №013377, рішення про державну реєстрацію індексний номер 5744787 від 10.09.2013 року; скасування рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 5744787 від 10.09.2013 року на трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] на трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , номер запису права власності №5744787 від 10.09.2013 року. В обґрунтування\~заявлених позовних\~вимог покликається\~на те,\~що за\~період шлюбу,\~до моменту\~фактичного припинення\~шлюбних відносин\~та припинення\~ведення спільного\~господарства,\~у серпні\~2009\~року,\~за спільні\~(власні)\~кошти на\~підставі договору\~купівлі-продажу\~(пайової\~участі)\~було придбано\~трьохкімнатну квартиру\~за адресою\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~91,7\~кв.м.,\~житловою площею\~48,8\~кв.м.,\~згідно свідоцтва\~про право\~власності [NUMBER] \~від 11\~серпня 2009\~року,\~виданого виконкомом\~Тернопільської міської\~ради,\~яку було\~зареєстроване на\~відповідача,\~що підтверджується\~відомостями з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~Реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів\~нерухомого майна\~(інформаційна\~довідка)\~від 06.05.2021\~року.\~10\~вересня 2013\~року відповідач,\~без його\~відома та\~його згоди,\~уклала на\~сина [PERSON] \~договір дарування\~трьохкімнатної квартири\~за адресою\~ [ADDRESS] \~загальною площею\~91,7\~кв.м.,\~житловою площею\~48,8\~кв.м. Таким чином, відповідачка [PERSON] відчужила трьохкімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , без згоди та відома позивача, не визнаючи та порушуючи його права та законні інтереси, як співвласника спільного майна. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відзиву на позов від відповідачів не надходило. Позивач [PERSON] \~та його\~представник \~адвокат Кметик\~В.С. в судове засідання не з`явилися, представником позивача булло подано суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Попередньо у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пролсили задоволити з підстав,що викладені у позовній заяві та письмових поясненнях від 02.02.2023. У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечила щодо задоволення позову та пояснила,що за час перебування у шлюбі із позивачем по справі, ними спільно приймалися усі дрібні та важливі рішення. Одним з таких спільних рішень було придбати для їхнього сина [PERSON] квартиру. У 2005 році вони уклали два договори дольової участі у будівництві двох квартир у новому будинку по [ADDRESS] . Даний будинок знаходився ще тільки на початковій стадії будівництва і вони мали можливість обрати, які саме квартири хочуть придбати. Вони обрали дві квартири: двокімнатну та трьохкімнатну, які знаходились поруч (на одній сходовій площадці). При цьому згідно їхнього спільного сімейного рішення двокімнатна квартира мала залишитись для неї з чоловіком, а трьохкімнатна з самого початку придбавалась для сина та його сім`ї. Отже, уже в момент укладення договору дольової участі вони планували, що дана квартира набувається ними для сина. У 2009 році будівництво будинку по [ADDRESS] було завершено і вони отримали правовстановлюючі документи. У 2013 році намір подарувати сину спірну квартиру [ADDRESS] був реалізований. В приміщенні нотаріальної контори по [ADDRESS] приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчила договір дарування даної квартири. При цьому, в приміщення нотаріальної контори були присутні вона, позивач у справі, їхній син [PERSON] та невістка (дружина сина) [PERSON] . Нотаріусу [PERSON] вони подали всі документи, які були необхідні для посвідчення договору, в тому числі і паспорт [PERSON] та їхнє свідоцтво про одруження. Коли нотаріус попросила їх перечитати зміст документу, то всі четверо присутніх, в т.ч. і позивач, ознайомлювався із текстом договору. Таким чином, вона, [PERSON] , була абсолютно впевнена у тому, що її чоловік не тільки знав про укладення оспорюваного договору дарування, але й надав свою згоду на його укладення. У будь-якому разі, навіть якщо внаслідок помилки, нотаріус не отримала від позивача письмову згоду на укладення спірного договору, [PERSON] мав три роки щоб оспорити даний договір дарування. З моменту укладення договору минуло більше восьми років. Протягом усього цього часу позивач достеменно знав, що власником квартири [ADDRESS] є їхній [PERSON] . У разі, якщо позивач не погоджувався із даним фактом, ніщо не перешкоджало йому звернутись із відповідним позовом у межах строку позовної давності. У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Магдич О.О. підтримала позицію своєї довірительки та просила суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про що подала суду письмову заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна суду пояснила, що при укладенні спірного договору діяла відповідно до вимог закону та наданих сторонами документів. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] суду пояснив, що у вересні 2013 року його батьки [PERSON] та [PERSON] подарували йому квартиру по [ADDRESS] . При укладені договору дарування в нотаріуса, його батько [PERSON] був присутній у приміщенні нотаріальної контори. На вул. Богдана Хмельницького у м. Тернополі. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини: 04 листопада 1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було розірвано 17 лютого 2022 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/23164/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103634902). Відповідно до\~свідоцтва про\~право власності\~на нерухоме\~майно серії\~ [NUMBER] ,\~виданого Виконавчим\~комітетом Тернопільської\~міської ради\~11\~серпня 2009\~року, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] . (а.с.61) 10 вересня 2013 року [PERSON] подарувала [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 11 серпня 2009 року, серії [NUMBER] , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458. (а.с. 59-60) У заяві від 10 вересня 2013 року [PERSON] повідомила, що відчужувана трикімнатна квартира [ADDRESS] , є особистою приватною власністю, що підтверджується відсутністю відмітки про реєстрацію шлюбу в тимчасовій посвідці для іноземців на постійне проживання. Заява засвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. (а.с. 77) Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 травня 2021 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458, право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с.23) Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що близько 13 років живе в одному під`їзді із сторонами по справі, ходили по сусідству один до одного в гості. Точної дати не пригадує, приблизно в 2011-2013 році, позивач та відповідач повідомили йому про те, що на [ADDRESS] , купили дві квартири, одну для сина, а іншу для себе. Свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] є його сусідкою, він живе на другому поверсі, а вона на першому. Приблизно у 2013 році [PERSON] та [PERSON] повідомили йому, що купили для сина трикімнатну квартиру і роблять в ній ремонт. Він порекомендував їм нотаріуса для оформлення документів. Йому відомо, що вони обоє зверталися до нотаріуса з приводу переоформлення трикімнатної квартири по [ADDRESS] , на сина [PERSON] та були задоволенні. Позивач [PERSON] , будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суду показав, що спірну квартиру по [ADDRESS] він із відповідачкою по справі вирішили подарувати синові. З цією метою, вони поїхали до нотаріуса на консультацію, після чого почали збирати необхідні документи. Приблизно через 2-3 тижні він, його дружина [PERSON] , син та невістка поїхали до нотаріуса. Він та невістка [PERSON] чекали в коридорі, а сина з відповідачем по справі нотаріус покликала до себе в кабінет, де оформляли документи. Це був приблизно 2013 рік, на той час він із [PERSON] перебував у шлюбі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що у вересні 2013 року батьки її чоловіка [PERSON] подарували йому квартиру на [ADDRESS] . Позивач [PERSON] приходив до нас в гості. Всі, у тому числі позивач [PERSON] з часу оформлення довору дарування знав, про те, що квартира подарована та оформлена на її чоловіка [PERSON] . Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Згідно із вимогами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таке ж положення міститься у частині третій статті 368 ЦК України. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, спірна квартира [ADDRESS] , була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що вона була оформлене на ім`я дружини. Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, немає. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, отже, передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З урахуванням встановлених судом обставин про те, що спірна квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя. Матеріалами справи підтверджується той факт, що документально підтвердженої згоди позивача на укладення оспорюваного правочину не було, тому що є підставою для визнання недійсним укладеного 10 вересня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458. Разом з тим, заперечуючи проти вимог [PERSON] з приводу даного правочину, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до такої вимоги, в якому зазначено, зокрема про те, що у приміщенні нотаріальної контори при посвідченні договору дарування, були присутні вона, позивач у справі, їхній син [PERSON] та невістка (дружина сина) [PERSON] . Нотаріусу [PERSON] вони подали всі документи, які були необхідні для посвідчення договору, в тому числі і паспорт [PERSON] та їхнє свідоцтво про одруження. Коли нотаріус попросила їх перечитати зміст документу, то всі четверо присутніх, в т.ч. і позивач, ознайомлювалися із текстом договору. Таким чином, [PERSON] не тільки знав про укладення оспорюваного договору дарування, але й надав свою згоду на його укладення. У будь-якому разі, навіть якщо внаслідок помилки, нотаріус не отримала від позивача письмову згоду на укладення спірного договору, [PERSON] мав три роки щоб оспорити даний договір дарування. З моменту укладення договору минуло більше восьми років. Впродовж усього цього часу позивачу було достеменно відомо про те, що квартира [ADDRESS] подарована їхньому сину [PERSON] , який з 2013 року є власником квартири. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 №200/19766/16-ц зазначено, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 22.02.2017 №6-17цс17. Під час розгляду справи встановлено, що позивач, звернувшись до суду з цим позовом 20 жовтня 2021 року, пропустив встановлений законодавством строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування недійсним, який був укладений 10 вересня 2013 року, про що [PERSON] було достеменно відомо. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на викладене вище, положення вказаної вище норми, а також те, що [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, що стосується зазначеного договору дарування поза межами строків позовної давності, які сплили ще у вересня 2016 року, суд доходить висновку, що вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed