Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживати дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. Свої позовні вимоги обґрунтував наступним. 28 січня 2015 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою у відділі державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Путильського районного управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 05. За час спільного проживання у сторін народилося троє дітей: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які, проживають разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. Одруження з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Відповідачка не задоволена матеріальним становищем сім`ї, внаслідок чого виникають постійні сварки, скандали, спільне життя стало нестерпним. Просить шлюб розірвати та залишити неповнолітніх дітей на його утриманні. В судовому засіданні позивач пояснив, що збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, їхній шлюб насить формальний характер, відповідачка рідко буває вдома, періодично працює в [PERSON] та їздить за кордон, має намір створити іншу сім`ю. Неповнолітні діти проживають разом з ним та знаходяться на його утриманні, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити. В судове засідання відповідачка не з`явилася. До початку розгляду справи подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до наступного висновку. У відповідності до ч. 1 ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі зареєстрованому 28 січня 2015 року у відділі державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Путильського районного управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис № 05, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). За час спільного проживання у сторін народилися діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 07-27/885-2023 від 07.02.2023 року, виданої в Центрі надання адміністративних послуг Путильської селищної ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.5). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] № 44 від 07.02.2023 року вбачається, що [PERSON] з дружиною, повнолітнім сином та двома неповнолітніми дітьми проживають за адресою [ADDRESS] . Неповнолітні син та дочка знаходяться на утриманні батька (а.с.6). На даний час сторони не підтримують подружні стосунки, між ними немає взаєморозуміння, окрім спільних дітей їх нічого не пов`язує. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно з частиною 4 цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що відповідачка визнала позовні вимоги, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб у частині розірвання шлюбу, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 56 Сімейного Кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21 грудня 2007 року № 11, охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сторони не підтримують подружні стосунки, між ними немає взаєморозуміння, спільно не проживають, примирення сторін не можливе, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, що має істотне значення, а тому позовна заява в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимоги про залишення неповнолітніх дітей на утриманні позивача суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно з ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного Кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В даній справі звертаючись з позовом, позивач одночасно з вимогою про розірвання шлюбу просив суд фактично констатувати, на чиєму утриманні після розірвання шлюбу залишаться неповнолітні діти [PERSON] , та [PERSON] , не змінюючи при цьому їх місце проживання. Одночасно, позивач посилається на те, що діти проживають разом з ним, він самостійно займається їх вихованням та фактично вони знаходиться на його утриманні, а відповідачка періодично їздить працювати в [PERSON] , на даний час виїхала за кордон та не забезпечує дітей. Суд зауважує, що в матеріалах справи є Акт обстеження умов фактичного місця проживання особи № 44 від 07.02.2023 року відповідно до якого, за адресою [ADDRESS] , зареєстровані позивач, відповідачка та їх неповнолітні діти. Аналогічна адреса реєстрації відповідача зазначена і в її, власноруч написаній заяві (а.с.17). Отже, позивач, відповідач і їх діти зареєстровані за однією адресою. Також суд звертає увагу, що позивач звертаючись з позовом, обґрунтовуючи залишення на його утриманні неповнолітніх дітей посилається на те, що відповідачка періодично від`їжджаючи заробітки у [PERSON] та за кордон, не приймає участі в утриманні дітей. Однак доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем не надано. Акт обстеження умов фактичного місця проживання особи від 07.02.2023 року щодо перебування дітей на утриманні позивача не являється належним доказом на підтвердження вказаної вимоги, в силу ст. 77 ЦПК України, оскільки інформація щодо предмету позову викладена у ньому, не підтверджена переліком джерел отриманої інформації та дій посадових осіб при встановленні таких обставин. З даного акту також не вбачається, що відповідачка не приймає участі у житті дітей. Таким чином вимога про залишення неповнолітніх дітей на утриманні батька, на думку суду, не буде відповідати найкращим інтересам дітей. В свою чергу, у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) від 22 грудня 2021, та окрім цього визначив, що зазначення у резолютивній частині рішення суду з ким дитина залишиться проживати, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини, оскільки суд лише констатує, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання. Одночасно Верховний Суд наголошує на тому, що відповідач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним за наявності підстав вважати, що це відповідатиме найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не доведено той факт, що неповнолітні діти сторін знаходяться тільки на його утриманні, не зазначено тривалість такого утримання. Також відсутні будь які докази створення перешкод відповідачкою [PERSON] у залишенні на утриманні неповнолітніх дітей з батьком до дати подання позову і позивач таких доказів не надав. В даному ж випадку, виходячи з заяви відповідачки про визнання позовних вимог в повному обсязі, між сторонами відсутній спір, а отже батьки (сторони) дійшли згоди, щодо того на чиєму утриманні залишиться діти. Також суд зауважує, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Аналізуючи наведені норми права, суд відзначає, що своїм рішенням не може змінити норми Конституції України та норми сімейного законодавства, які чітко визначають рівність обов`язків батьків щодо виховання та утримання дітей, а відтак, визнання відповідачем позову у цій частині, а саме - залишення неповнолітніх дітей на утриманні відповідача не відповідає нормам діючого законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні вимоги [PERSON] щодо залишення на утриманні батька неповнолітніх дітей.

Outcome: partial