Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вказаним позовом, який мотивує тим, що він з 05.03.2016 року перебуває з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . На час звернення до суду із позовом Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглядалася цивільна справа №357/6702/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач вказує, що спільна дитина проживає разом із ним та знаходиться на його повному утриманні, відповідачка [PERSON] дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач самостійно займається її вихованням, забезпечує і створює їй комфортні умови для проживання, навчання та розвитку. У дитини з позивачем склалися довірливі стосунки, відсутні чинники, які негативно впливають на психоемоційний стан дитини, на відміну від спілкування з матір`ю, з якою дитина втратила зв`язок. За місцем роботи позивач характеризується позитивно, заробіток має постійний. Позивач вважає за необхідне визначити місце проживання дитини із ним, оскільки він має довірливі стосунки з донькою, піклується і займається її розвитком та вихованням. Враховуючи викладене вище, зазначає, що у даній ситуації найкраще інтересам дитини відповідатиме постійне проживання її разом із батьком, з яким наявний постійний емоційний, сімейний зв`язок, до якого дитина відчуває сильну прихильність, який в повному обсязі виконує свої батьківські обов`язки та за місцем проживання якого створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Ухвалою суду від 05 грудня 2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 14 лютого 2023 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали подану позовну заяву та просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві,проти винесення заочного рішення не заперечували. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, правом на подання відзиву не скористалася, про час, дату та місце судового розгляду повідомлена належним чином, а тому відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без її участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Узинської міської ради в судове засідання свого представника не направили, про час, дату та місце судового розгляду повідомлені належним чином, надали висковок органу опіки та піклування щодо місця проживання малолітньої [PERSON] . Суд, заслухавши позивача та його представника, допитавши свідків, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини. Згідно із копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, 05 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що 05 березня 2016 року складено відповідний актовий запис № 8, прізвище чоловіка та дружини після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] /а.с. 12/. Як вбачається із копії свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, [INFO] народилася [PERSON] , батьком якої є [PERSON] , мати - [PERSON] /а.с. 13/ Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05 березня 2016 року у виконавчому комітеті Узинської міської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис №8 - розірвано /а.с. 64/. Відповідно до довідки №12/91 від 14 червня 2022 року, виданої комендантом Окремої комендатури охорони і забезпечення Державної прикордонної служби України полковника [PERSON] , солдат [PERSON] проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, відповідно до Указів Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року та «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року, з 13 травня 2022 року /а.с. 23/ Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади №2022/000487447 від 02.09.2022 року та № 2022/000490364 від 05.09.2022 року /а.с. 7-8/ 09 березня 2023 року на адресу суду від органу опіки та піклування Узинської міської ради надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої, [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, [PERSON] . Висновок мотивований тим, що комісією з питань захисту прав дитини Узинської міської ради було з`ясовано, що малолітня дитина [PERSON] фактично проживає з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , без реєстрації, а зареєстровані за адресою: [ADDRESS] .. Із бесіди психолога комунальної установи «Інклюзивно-ресурсний центр» Узинської міської ради з дитиною Вірич Поліною з`ясовано, що з матір`ю на даний час [PERSON] не спілкується «…і давно її не бачила». Дитина щодня спілкується з батьком. Умови проживання малолітньої доньки з батьком задовільні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] , які є батьками відповідачки [PERSON] підтвердили, що малолітня [PERSON] постійно проживає із батьком, саме батько займається вихованням дитини та забезпечує її. Свідки вказали, що відповідачка не бачила дитину більше року і бачити не бажає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що дитина проживає з батьком та повністю перебуває на його утриманні, умови для належного проживання та розвитку дитини забезпечені. Свідок вказала, що відповідачку не бачила більше року. Положеннями ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Верховний Суд в постанові від 23.12.2020 року по справі №712/11527/17 зазначив, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Відповідно до статті 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає належними доказами показання допитаних свідків, оскільки вони узгоджується між собою та стосуються обставин, які підлягають доказуванню. Суд, враховуючи вищенаведене, та те, що батько дитини під час їхнього проживання разом, піклувався про дитину, що підтверджується матеріалами справи, позивач офіційно працевлаштований, не зловживає спритними напоями, створив належні умови для проживання дитини, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, виявляє більшу увагу до дитини та турботу про неї, прийшов до висновку, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не буде суперечити її інтересам, та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, не порушуючи нормальних звичних умов для дитини. При цьому, суду не надано жодних доказів того, що тривалість та умови проживання дитини саме з матір`ю, мають перевагу над умовами її проживання з батьком та можуть стати важливими чинниками при визначенні інтересів саме дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved