Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просить усунути перешкоди у користуванні належними їй на праві власності 18/100 частинами квартири за адресою: [ADDRESS] способом вселення у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 09 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 12.04.2021 позивачка, усуваючи недоліки позовної заяви, надала нову редакцію позовної заяви. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14 квітня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. 19.05.2021 позивачкою подано додаткову заяву з копіями документів. 07.09.2021 [PERSON] подано заяву про долучення до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть [PERSON] . Також 07.09.2021 до суду надійшла нова редакція позовної заяви. У підготовчому засіданні 20.12.2021 представником позивачки подано нову редакцію позовної заяви та заявлено клопотання про залучення в якості третьої особи Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 20.12.2021, клопотання представника позивача задоволено, залучено як третю особу Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та прийнято до розгляду редакцію позовної заяви (подану 20.12.2021), встановлено відповідачам строк для подання відзиву. В новій редакції позовної заяви від 20.12.2021 позивачка просить суд: - усунути [PERSON] перешкоди у користуванні належними останній на праві власності 18/100 частинами квартири за адресою: [ADDRESS] , способом вселення [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] ; - встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] : виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату розміром 11,9 кв.м квартири за адресою: [ADDRESS] ; виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату розміром 19,6 кв.м квартири за адресою: [ADDRESS] ; місця загального користування квартири за адресою: [ADDRESS] залишити в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] ; - відшкодувати [PERSON] з [PERSON] сплачений судовий збір в загальній сумі 1816,00 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачці на праві власності належить 18/100 частин квартири за адресою: [ADDRESS] , а 50/100 частин (або 1/2 частина) спірної квартири належить на праві власності [PERSON] , інші 32/100 частин спірної квартири належить на праві власності [PERSON] . Відповідно до Технічного паспорта на спірну квартиру, квартира в цілому складається з двох жилих кімнат загальною площею 52,80 кв.м, з урахуванням 30 % площі балкона, у тому числі: жилою площею - 31,50 кв.м, кімната площею 19,6 кв.м; кімната площею 11,9 кв.м. Після виготовлення Технічного паспорта на спірну квартиру 03.10.2000 було встановлено, що житлова кімната спірної квартири розміром 10,9 кв.м., що була виділеною [PERSON] в користування відповідно до рішення Ватутінського районного суду міста Києва від 12.06.2000 у цивільній справі № 2-1999, має житлову площу 11,9 кв.м. Враховуючи, що чоловіку [PERSON] - [PERSON] рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 12.06.2000 у цивільній справі № 2-1999 було виділено в користування окрему кімнату спірної квартири, а саме кімнату фактичною площею 11,9 кв.м, як спадкоємець свого померлого чоловіка [PERSON] , позивачка вважає, що вона має право користуватися тією ж самою кімнатою спірної квартири, якою за життя користувався чоловік позивачки [PERSON] , а саме кімнатою фактичною площею 11,9 кв.м. У добровільному порядку встановити порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири між усіма співвласниками спірної квартири є неможливим з тієї підстави, що відповідачі категорично заперечують проти проживання позивачки одноосібно у кімнаті спірної квартири фактичною площею 11,9 кв.м, не зважаючи на те, що відповідний порядок користування спірною квартирою був встановлений не лише рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 12.06.2000 у цивільній справі № 2-1999, ще у 1996 році, ще до моменту розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Під час розгляду Деснянським районним судом міста Києва справи № 2-2347/08 було встановлено, що частка спірної квартири, що належить на праві власності [PERSON] є незначною, а виділення 18/100 частин спірної квартири є неможливим. Відповідно до рішення суду у цивільній справі № 2-2347/08 зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про вселення [PERSON] у спірну квартиру було задоволено. Судом було встановлено, що відповідачі (за зустрічним позовом) [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого періоду часу чинять перешкоди для проживання [PERSON] у спірній квартирі, заперечують проти вселення [PERSON] до спірної квартири шляхом конфліктів та напруженої обстановки між сторонами. Після набрання рішенням суду у цивільній справі № 2-2347/08 законної сили, за заявою [PERSON] було видано виконавчий лист про примусове вселення [PERSON] до спірної квартири. У добровільному порядку [PERSON] та [PERSON] виконувати рішення суду у цивільній справі № 2-2347/08 наміру не мали. Проте, й після того, як виконавчий лист про примусове вселення [PERSON] до спірної квартири було звернуто до примусового виконання, протягом тривалого періоду часу відповідне виконавче провадження не виконувалось. Відповідачка, не зважаючи на наявність у [PERSON] права власності на 18/100 частин спірної квартири, підтвердженого не лише належним правовстановлюючим документом, а й рішенням суду у цивільній справі № 2-2347/08, продовжує не визнавати права [PERSON] проживати у спірній квартирі. Разом з тим, [PERSON] також не бажає "викупити" у [PERSON] її частку, знаючи про відсутність у [PERSON] будь-яких родичів та спадкоємців, та сподіваючись на те, що після смерті [PERSON] заволодіє часткою останньої безоплатно. Відповідно до вимог закону, відчужити свою частку на користь будь-якої особи, за рахунок чого придбати собі будь-яке житло, [PERSON] також права не має. Також, як стало відомо, станом на даний час [PERSON] , що була залучена як відповідач-2, померла, а тому даний позов пред`являється лише до одного відповідача, якою є: [PERSON] . У позовній заяві вказано, що [PERSON] звертається до суду з даним позовом про вселення до спірної квартири та про встановлення порядку користування спірною квартирою з тих підстав, що й після примусового вселення [PERSON] до спірної квартири на виконання рішення суду у цивільній справі № 2-2347/08, а саме на наступний день після вселення до спірної квартири [PERSON] була повторно протиправно примусово виселеною [PERSON] зі спірної квартири, на вхідних дверях якої відповідач знову замінила замки. Підставою для самовільного протиправного виселення відповідачем позивачки із спірної квартири є саме те, що позивачка не має рішення суду, або будь-якого іншого документа, в якому було б зазначено, в якій саме житловій кімнаті спірної квартири позивачка має право проживати. Ухвалою суду від 17.02.2022, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 14.04.2022. 14.04.2022 розгляд справи відкладено на 31.05.2022 у зв"язку з неявкою учасників справи. 31.05.2022 у судове засідання з"явилися [PERSON] та [PERSON] . Розгляд справи відкладено за клопотанням відповідачки на 15.09.2022. 15.09.2022 у судове засідання з"явилися [PERSON] , [PERSON] та її представник [PERSON] . Розгляд справи відкладено за клопотанням позивачки на 08.12.2022. 23.09.2022 відповідачем подано звіт про оцінку майна від 08.09.2022. 08.12.2022 на електронну пошту суду від представника позивача надійшла уточнена позовна заява про зобов"язання відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні належними їй на праві власності 18/100 частинами спірної квартири та зобов"язати відповідачів передати позивачці дублікат ключів від вхідних дверей вказаної квартири. 08.12.2023 розгляд справи не відбувся у зв"язку з відсутністю електропостачання. Розгляд справи відкладено на 21.02.2023, про що повідомлені учасники справи, що підтверджується відповідною розпискою. 21.02.2023 на електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. У судове засідання 21.02.2023 відповідач та її представник з`явилися, заперечували щодо прийняття уточненої позовної заяви та щодо відкладення розгляду справи, просили суд у задоволенні позову відмовити. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Відповідно до частин першої та другої статті 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу. Якщо спір, розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, судом може бути оголошено перерву в межах встановлених цим Кодексом строків розгляду справи, тривалість якої визначається відповідно до обставин, що її викликали, з наступною вказівкою про це в рішенні або ухвалі. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Заява представника позивача про відкладення розгляду справи мотивована його зайнятістю в іншому судовому процесі, і не містить обгрунтування та доказів неможливості прибути в судове засідання самої позивачки. З огляду на вищенаведену правову позицію Верховного Суду, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи і задоволення клопотання представника позивача немає, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Також у судовому засіданні 21.02.2023 суд залишив без розгляду уточнену позовну заяву від 08.12.2022, оскільки представником позивача не обґрунтовано неможливість подання такої заяви під час підготовчого провадження та не подано клопотання про поновлення строку для подання такої заяви в порядку статті 127 ЦПК України, що стало підставою для застосування наслідків, передбачених статтею 126 ЦПК України. Заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2006 року, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Петченко Ю.А., позивачці [PERSON] належить 1/2 частки майна, яка належала померлому [INFO] [PERSON] , яка складається з 36/100 частин квартири [ADDRESS] , тобто [PERSON] належить 18/100 частин вказаної квартири. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2006 року, виданого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Петченко Ю.А., відповідачці [PERSON] належить 1/2 частка майна, яка належала померлому [INFO] [PERSON] , яка складається з 36/100 частин квартири [ADDRESS] , тобто 18/100 частин вказаної квартири. 64/100 частин спірної квартири [ADDRESS] належали на праві власності в рівних долях [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 2006 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2008 року у справі №2-2347/08 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про вселення в задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] відмовлено, зустрічний позов [PERSON] задоволено. Постановлено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У вказаному рішенні суд встановив, що "відповідачі [PERSON] та [PERSON] протягом тривалого часу перешкоджають [PERSON] проживати у вищевказаній квартирі, перешкоджають володіти та розпоряджатися своєю власністю, а саме: 18/100 частину квартири [ADDRESS] . Всі докази підтверджують наявність між сторонами конфліктів, напруженої обстановки та існування перешкод з боку відповідачів за зустрічним позовом позивачу [PERSON] в користуванні спірною квартирою, що унеможливлювало спільне проживання сторін квартирі, а тому суд не може вважати, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не користується і не цікавиться квартирою добровільно, натомість суд дійшов до висновку, що позивач не має змоги користуватися квартирою через перешкоди, які створювалися їй з боку відповідачів". [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 21.02.2020, виданим Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.2022, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашковець О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 568 [PERSON] належить майно, яке належало померлій [INFO] [PERSON] , яке складається з 64/200 частин квартири [ADDRESS] . Відповідно до пункту 1, пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1); настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва (пункт 7). З аналізу пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі. Статтею 25 Цивільного кодексу України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. У статті 26 Цивільного кодексу України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. Згідно з частиною першою статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин першої, другої, четвертої статті 25, частини першої статті 26 ЦК України та частини другої статті 48 ЦПК України, дає підстави дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України). Норма статті 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. Отже, якщо позов пред`явлено до померлої особи, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16, а також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2019 року у справі №127/328/17. Відповідач [PERSON] померла [INFO] . Позов подано у лютому 2021 року, тобто вже після смерті [PERSON] . З огляду на вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині вимог до відповідача [PERSON] , оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Щодо вимог позивача про усунення перешкод у користуванні спірним майном, а саме квартири [ADDRESS] слід зазначити таке. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 345/284/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18. Під час розгляду цивільної справи № 2-2347/08 за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про вселення її до спірної квартири з підстав того, що відповідачі перешкоджають позивачці користуватися житловою пощею у спірній квартирі. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2008 року у справі №2-2347/08 постановлено вселити [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . В даному провадженні позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні належними останній на праві власності 18/100 частинами квартири за адресою: [ADDRESS] , способом вселення [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, у судовому порядку вже здійснювався розгляд питання щодо усунення позивачу перешкод у користуванні спірним майном, а саме шляхом вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили. Позивачка стверджує, що зазначене рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 грудня 2008 року у справі №2-2347/08 не виконується, однак вказане питання слід вирішувати в порядку виконання рішення суду, яке набрало законної сили, передбаченого цивільним процесуальним законодавством, а не шляхом звернення до суду з позовом, в якому будуть розглянуті обставини спору між тими ж сторонами з таким же предметом та з тих самих підстав. Оскільки набрало законної сили рішення суду прийняте з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав суд вважає, що дане провадження в частині вимоги позивачки [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Щодо вимоги позивачки про встановлення порядку користування квартирою слід зазначити таке. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (стаття 328 ЦК України) Як вбачається з матеріалів справи, відповідачці належить 82/100 частин квартири за адресою [ADDRESS] , а саме: на підставі 32/100 частин квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 листопада 2006 року; 18/100 частин квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 грудня 2006 року; 32/100 частин квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.2022. Водночас, позивачці належить 18/100 частин квартири за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 листопада 2006 року. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зазначено, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі № 750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі № 644/5579/19 (провадження № 61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19 (провадження № 61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі № 719/637/20 (провадження № 61-11437св21). Позивачка просить встановити порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] : виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату розміром 11,9 кв.м квартири, виділивши [PERSON] в користування житлову кімнату розміром 19,6 кв.м квартири, місця загального користування квартири залишити в загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] . Згідно з Технічним паспортом на квартиру за адресою [ADDRESS] від 03.10.2000 квартира складається з двох кімнат, житлова площа - 31,5 кв.м., а саме житлова кімната 19,6 кв.м., житлова кімната - 11,9 кв.м., кухня - 8,1 кв.м., ванна - 2,7 кв.м., вбиральня - 1,1 кв.м., коридор - 7,5 кв.м.. балкон - 1,84 кв.м. Загальна площа 52,74 кв.м. Відповідно до проведеної технічної інвентаризації від 19.07.2022 квартира за адресою [ADDRESS] має такі показники: загальна площа 55,8 кв.м., житлова площа - 31,5 кв.м. Загальна площа змінилась в результаті уточнення розмірів балкона, що підтверджується технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] від 19.07.2022, за яким коридор - 7,6 кв.м.. житлова кімната 19,6 кв.м., житлова кімната - 11,9 кв.м., кухня - 8,2 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна - 2,6 кв.м., засклений балкон - 4,9 кв.м. Враховуючи, що власниками спірної квартири є дві особи, а саме відповідачці належить 82/100 частин квартири, а позивачці 18/100 частин квартири, а загальний розмір житлової площі складає 31,5 кв.м., то відповідно до часток фактично [PERSON] належить 25,83 кв.м. від житлового приміщення квартири, а [PERSON] - 5,67 кв.м. Слід зазначити, що [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі та проживає в ній з 1993 року, а тому запропонований [PERSON] варіант встановлення порядку користування спірною квартирою призведе до погіршення житлових умов іншого співвласника, що не допускається, а також те, що такий порядок не відповідає часткам сторін у праві власності на цю квартиру, а саме вдвоє перевищує належний позивачці об`єм житлової площі, та призведе до суттєвого обмеження прав одного із співвласників, виходячи з розміру належних їм часток у спірному майні, тому визначити частку кожного співвласника у спірній квартирі, що може бути надана кожному у володіння та користування, яка б не обмежувала права іншого співвласника, передбачені статтями 317, 319 ЦК України щодо права власника користуватись майном на власний розсуд, неможливо. Суд вважає хибними твердження позивачки, що оскільки рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 12.06.2000 у цивільній справі № 2-1999 було виділено в користування окрему кімнату спірної квартири, а саме кімнату фактичною площею 11,9 кв.м, як спадкоємець свого померлого чоловіка [PERSON] , позивачка має право користуватися тією ж самою кімнатою спірної квартири, якою за життя користувався чоловік позивачки [PERSON] . Рішенням Ватутінського районного суду міста Києва від 12.06.2000 у цивільній справі № 2-1999 змінено договір найму квартири [ADDRESS] , виділено [PERSON] в користування житлову кімнату розміром 10,9 кв.м вищевказаної квартири. Згодом [PERSON] використав своє право на приватизацію, у зв`язку з чим йому визначено частку: 36/100 частин квартири [ADDRESS] , і позивачка успадкувала лише 1/2 від майна [PERSON] , що складає 18/100 часток квартири [ADDRESS] . З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку користування квартирою, визначеного у позовній заяві, немає. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed