Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг» про визнання кредитного договору неукладеним, за яким просить визнати неукладеним Кредитний договір №10210966874 від 21.02.2021р. на суму 29 994,82 грн., а також стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 12 000,00 грн. В обгрунтування позову зазначає про те, що жодних кредитних договорів із відповідачем не укладав, не оформлював та грошові кошти на картку не отримував. Вважає, що зі сторони працівників відповідача існують шахрайські дії, а тому, як вказує, подав заяву про вчинення кримінального правопорушення до Вінницького управління поліції, відомості про яке внесено до ЄРДР 25.06.2021р. за №12021025010000605. Також позивач зазначає, що спірний Кредитний договір укладений у порушення чинного законодавства, а також інтересів держави та суспільства, його моральним засадам. Під час укладення Кредитного договору було порушено вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України, оскільки на момент його укладення було відсутнє волевиявлення та внутрішня воля позивача на його укладення. Оскільки позивач не підписував жодного договору, не проявляв свого волевиявлення, а також не був ознайомлений з умовами договору, вважає, що Кредитний договір підлягає визнанню його неукладеним. Спірний Кредитний договір, на думку позивача, окрім всього, не містить всіх істотних умов, зокрема, не було погоджено розмір відсотків за отримані грошові кошти, пеня, штрафи тощо, також не було повідомлено позивача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими відповідач. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 01.12.2022р. відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] , постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. До суду надійшов відзив відповідача, за яким він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вважаючи їх незаконними, необгрунтованими, вказуючи про те, що 21.02.2021р. між ТОВ «Сучасний факторинг», як кредитодавцем, та [PERSON] , як покупцем, був укладений Кредитний договір №1021096674, який підписаний з боку відповідача та позивача, про що свідчить копія Кредитого договору, додана до матеріалів справи. Позивач власноручно завірив копії всіх сторінок паспорту, довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, паспорт споживчого кредиту. Також копії паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру були посвідчені власноруч представником ТОВ «ДІЄСА» Денківською Ю.В. (продавцем). При отриманні заяви на отримання споживчого кредиту від 21.02.2021р. позивач зазначив, що він офіційно працевлаштований у ТОВ «Арако», повний трудовий стаж - 16 років, розмір основного доходу (в місяць після відрахувань) становить 13 500,00 грн. У паспорті споживчого кредиту вказано контактні дані особи, яка підтвердила особу позивача. Тому на підставі отриманої інформації та пакету необхідних документів, який позивач надав відповідачу, проаналізувавши їх, оцінивши інформацію, яка була надана, відповідач погодив заяву на отримання споживчого кредиту. Позивач вніс перший внесок у розмірі 8 200,00 грн. на розрахунковий рахунок продавця ТОВ «Дієса». 09.03.2021р. відповідач перерахував за платіжним дорученням №39002 на суму 28 297,00 грн. грошові кошти одержувачам, що були вказані в заявці на отримання споживчого кредиту. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що визнання договору неукладеним у судовому порядку неможливо, що підтверджується судовою практикою, зокрема, постановою Верховного Суду від 30.07.2019р. у справі №907/804/17, та підсумовує, зазначивши, що між ним та позивачем був укладений Кредитний договір №10210966874 від 21.02.2021р. в письмовій формі, договір підписаний сторонами, сторони дійшли згоди по всім існуючим вимогам, відповідач виконав свої зобов`язання, перерахувавши грошові кошти для покупки позивачем товару, а тому неможливо вважати Кредитний договір неукладеним. Також відповідачем подано заяву про зменшення заявлених витрат на правову допомогу, за якою просить відмовити в задоволенні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу або зменшити розмір заявлених витрат на правову допомогу та встановити суму, що є співмірною із складністю справи та часом, витраченим адвокатом на надання послуг, якщо є докази надання правової допомоги адвокатом. Від позивача надійшла відповідь на відзив, за якою він звертає увагу на те, що на Кредитному договорі №10210966874, який було долучено позивачем до матеріалів справи, відсутній підпис [PERSON] . З приводу доданих відповідачем документів до відзиву позивач зазначає наступне: на спірному Кредитному договорі в Розділі 10. Реквізити та підписи сторін, на заяві від 21.02.2021р., на паспорті споживчого кредиту за Кредитним договором, на заяві на отримання споживчого кредиту від 21.02.2021р., на Додатку №1 до Кредитного договору, на Договорі добровільного страхування від нещасних випадків та добровільного страхування фінансового ризику, на листі-зобов`язання, на товарному чеку, на видатковій накладній міститься підпис, який не є підписом [PERSON] . Крім того, як вказує відповідач, він надав копію паспорту та РНОКПП [PERSON] , які не відповідають справжнім документам [PERSON] . Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. Так, до матеріалів справи надана копія Кредитного договору №10210966874 від 21.02.2021р., за яким кредитодавцем виступає Товариство з обмеженою відповідальністю «Сучасний факторинг», а покупцем - [PERSON] (ІНПП [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Вінницьким МВ УМВС України у Вінницькій області 20.01.2012р.). За умовами цього Кредитного договору кредитодавець зобов`язується надати кредит покупцю, а покупець зобов`язується повернути кредит та внести плату за користування кредитом у розмірі, порядку та на умовах, визначених Договором. Згідно з п. 1.2. Кредитного договору кредит надається покупцю на споживчі цілі. Згідно з п. 2.6. Кредитного договору днем надання Кредиту вважається день підписання даного Договору покупцем. Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору вартість товару (ів) складає 36 497,00 грн. Відповідно до п. 3.6. Кредитного договору сума кредиту складає 29 994,82 грн. Згідно з п. 3.7. Кредитного договору строк користування кредитом складає 24 календарних місяців. Пунктом 3.8. Кредитного договору визначено, що плата за користування кредитом складається з: річних відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01%. Реальна річна процентна ставка встановлюється на рівні 55,58% річних від загальної суми кредиту; щомісячної комісії за управління кредитом у розмірі 5% від суми кредиту. У розділі 10 «Реквізити та підписи сторін» у колонці «Покупець» містяться наступні реквізити: адреса: [ADDRESS] , ІПН [NUMBER] , паспорт [NUMBER] 20.01.2012р., виданий МВС УМВС України в Вінницькій області, моб. тел. [NUMBER] . Також у цьому розділі проставлений власноручний підпис зі сторони покупця [PERSON] . Крім того, відповідачем до матеріалів додані заява від 21.02.2021р., паспорт споживчого кредиту за Кредитним договором №10210966874 від 21.02.2021р., заява на отримання споживчого кредиту від 21.02.2021р., графік платежів та основі умови кредитування (Додаток №1 до Кредитного договору №10210966874 від 21.02.2021р.), Договір добровільного страхування від нещасних випадків та добровільного страхування фінансового ризику №10210966874 від 21.02.2021р., лист розстрочка, товарний чек №С060-0006770620 від 21.02.2021р., видаткова накладна №6-6770620 від 21.02.2021р. на загальну суму 36 497,00 грн. На всіх вказаних документах від продавця [PERSON] проставлений підпис. Позивач вважає, що Кредитний договір №10210966874 від 21.02.2021р. має бути визнаний неукладеним у судовому порядку, оскільки він укладений без участі позивача, без його волевиявлення, без письмового договору, без підпису [PERSON] , без погодження істотних умов договору. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Водночас засіб захисту повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005, заява № 38722/02). Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. До прав, які підлягають судовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Загальні засади цивільного законодавства і засади здійснення судочинства закріплюють право особи на захист у суді будь-яких порушених або невизнаних прав. Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 916/1415/19 вказала, що розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога про визнання договору неукладеним не є способом захисту прав і законних інтересів особи (не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу), який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України. По суті вимога про визнання договору неукладеним є вимогою про встановлення факту, який має юридичне значення. Встановлення судом такого факту відсутності укладення договору може мати місце лише при розгляді іншого спору. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19). Також Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, зокрема, про це йдеться і в постанові №939/1078/20 від 19.05.2021р. За таких обставин, враховуючи наведене, слід відмовити в задоволенні позову. Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 141 ЦПК України, а тому, виходячи з положень вказаної статті, витрати на правничу допомогу залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed