Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

покликаючись на суперечності при поділі їх майна [PERSON] у поданій 30 березня 2017 року позовній заяві, вимоги по якій уточнені 18 жовтня 2021 року, просить: "здійснити поділ спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] відповідно до варіанту №2 висновку судового експерта №201214/1_ФМ від 10 березня 2021 року таким чином: - виділити позивачу та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 1) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] , виділити приміщення: 1 площею 2,8 кв.м.; 2/1 площею 17,9 кв.м.; 3 площею 10,1 кв.м.; 4/1 площею 9,3 кв.м.; 8 площею 5,8 кв.м.; 8 площею 13,3 кв.м.; 10 площею 13,5 кв.м.; 11/1 площею 7,8 кв.м.; 13 площею 5,9 кв.м.; 14 площею 3,9 кв.м.; 16 площею 38,7 кв.м.; 21/1 площею 4,3 кв.м.; що становить 41,3/100 (0,413); 35,5/86 (0,355); 2) із земельної ділянки площею 0,11 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 377,0 кв.м., що позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 9,976-5,730-2,495-4,080-2,540-3,552-27,658-2,350-51,746-10,418. - виділити відповідачу та визнати за [PERSON] право особистої приватної власності, припинивши право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на вказане майно: 3) в незакінченому будівництвом житловому будинку [ADDRESS] , виділити приміщення: 2/1 площею 3,5 кв.м.; 4/2 площею 7,2 кв.м.; 5 площею 22,7 кв.м.; 6 площею 9,7 кв.м.; 7 площею 18,8 кв.м.;11/2 площею 37,1 кв.м.; 12 площею 21,8 кв.м.; 15 площею 6,7 кв.м.; 17 площею 5,6 кв.м.; 18 площею 23,2 кв.м.; 19 площею 20,3 кв.м.; 21 площею 4,7 кв.м.; що становить 58,7/100 (0,587); 50,5/86 (0,505). 4) із земельної ділянки площею 0,11 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5624683000:02:013:0392, виділити земельну ділянку площею 696,0 кв.м., що позначена на плані зеленим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (98,5), в м.: 48,418-19,640-27,658-2,770-13,362-2,725-9,976-11,708. - залишити в спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку площею 26,0 кв.м., що позначена на плані жовтим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою від лівого нижнього кута (90,0), в м.: 13,362-2,770-3,552-2,540-4,080-2,495-5,30-2,725. 02 липня 2018 року відповідач подала відзив, де вказує на безпідставність та необгрунтованість позову, стверджує про незаконні дії чоловіка щодо відчудження спільного майна та заявляє про застосування строків позовної давності. 10 липня 2018 року подано відповідь на відзив, де представник позивача адвокат Глідчук З. наполягає на позові. 23 липня 2018 року відповідач подала заперечення, у яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю. [PERSON] у поданій 03 серпня 2018 року зустрічній позовній заяві, вимоги по якій збільшені у заяві від 10 лютого 2020 року просить стягнути з [PERSON] 8 889 грн. 64 коп. як 1/2 додаткових витрат, пов`язаних з навчанням дитини, 56 554 грн. 86 коп. в рахунок відшкодування половини ринкової вартості проданого без її згоди автомобіля, визнати за нею одноосібне право на спірне майно, стягнути понесені судові витрати. 05 листопада 2018 року у відзиві відповідач просить відмовити в позовних вимогах та застосувати щодо поділу майна подружжя строки позовної давності. 09 листопада 2018 року [PERSON] подала відповідь на відзив з аргументів, аналогічних вимогам позовної заяви. 21 листопада 2018 року відповідач подав заперечення. 31 січня 2019 року справа прийнята до мого провадження. Учасників справи відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про дату, час і місце розгляду справи, треті особи до суду не з"явилися. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність третіх осіб. Первісний позивач [PERSON] , допитаний як свідок, надав в суді показання про те, що спірну земельну ділянку по [ADDRESS] він купив за власні кошти, отримані від продажу в 1992 році свого автомобіля за приблизно 2 300 дол. США. Із продавцем земельної ділянки [PERSON] він особисто домовлявся про продаж і передав їй в якості завдатку кошти в розмірі 800-900 дол. США, про що вона надала розписку. В 1996 році на ім"я дружини був посвідчений договір купівлі-продажу незавершеного будівництва, оскільки купляти "чисту" земельну ділянку на той час можливості не було. Весь цей час він будував будинок власними силами та наймав людей, із якими розраховувався власними коштами. На той час було збудовано фундамент, перший поверх, який перекрито плитами, що по суті і становило 15%. 29 січня 1999 року ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області між сторонами затверджено мирову угоду, відповідно до п.2 якої він ніяких прав і претензій на вказане незавершене будівництво житлового будинку в [ADDRESS] не має і мати не буде. Згодом через нестачу коштів для продовження будівництва він змушений був поїхати на заробітки за кордон, де заробляв приблизно від 2 000 до 3 000 тис. євро щомісячно і майже всі зароблені кошти пересилав дружині для оплати будівництва будинку, утримання та навчання доньки. Крім того, щороку влітку він на 2-3 місяці приїжджав додому і власними силами здійснював різні будівельні роботи по будівництву житлового будинку та благоустрою території. У той час, коли був на заробітках за кордоном, дружина придбавала будівельні матеріали, наймала працівників, платила їм за виконані роботи, що призвело і до зібльшення відсотку готовності будинку до 86 %, і саме на 1/2 збільшення вартості будинковолодіння він претендує. Оскільки вони разом проживали, вели спільне господарства, то і після продажу їх автомобіля, про що дружині будо достемено відомо, за 8 тис. доларів США він 1.5 тис. віддав за борги, а 5.5 тис. віддав дружині у сім"ю. Він завжди забезпечував доньку, платив і за навчання, крім того, по умовах мирової угоди дружина відмовлялася від сплати аліментів на утримання дитини. Представник [PERSON] адвокат Ярема С.В., підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, вважає, що наявні в матеріалах справи копії банківських рахунків безспірно свідчать, що отримувачем коштів, які з-за кордону перераховував позивач, була відповідач. Земельну ділянку, на якій в подальшому сторони побудували будинок, [PERSON] придбав особисто, а в подальшому спільно побудували будинок, тому позовна вимога про одноосібне право власності на садибу є безпідставною, виходячи із обгрунтувань, викладених у первісному позові. Щодо відшкодування вартості проданого автомобіля, то договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї і дана презумція дружиною не спростована. Крім того, просить до зустрічної позовної вимоги застосувати строк позовної давності, оскільки шлюб сторін розірвано 31 березня 2014 року, а зустрічний позов подано 03 серпня 2018 року. Допитана за правилами свідка [PERSON] надала показання, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з 1992 року, юридично оформили свої відносини за місяць до народження спільної дитини. У 1997 році вона вийшла на роботу, у неї з"явилися свої кошти і між сторонами виникли суперечки, тому вони вирішили розлучитися і розділити майно, що узгодили мирової угодою. Станом на 1999 рік у спірному будинку було збудовано цокольний та перший поверхи, які перекриті бетонними плитами. Вважає, що мировою угодою вони вирішити розподіл їх майна і чоловік не має права претендувати на будинок, так як вона не претендує на його квартиру. Не заперечує, що чоловік давав кошти, але вона також працювала в школі та шила і продавала постіль, крім того, до 2003 року коштами на будівництво допомагав її батько-інвалід війни. В червні 2000 року чоловік поїхав за кордон, бо не було грошей. Не заперечує, що чоловік надсилав із-за кордону для неї кошти, водночас вказує, що ці кошти витрачалися на повернення його боргів. Коли в 2008 році чоловік повернувся із-за кордону, то вже був перекритий 2-й поверх будинку, після чого жодної копійки він у будівництво не вклав, протягом подальших шести років у них не було нічого спільного, шлюб існував як фікція. З середини 2013 року вона з донькою переїхала у спірний будинок, з того часу пошпаклювали стіни, провели воду, каналізацію, підключили світло, газ. Оспорюваний автомобіль чоловік купив собі, а коли розлучалися, то продав його без її відому, грошей від продажу вона не бачила, тому має право на його реальної 1/2 вартості. Коштів на навчання дитини батько не давав, тому вважає, що чоловік має відшкодувати їй 1/2 понесених нею додаткових витрат. Представник [PERSON] адвокат Кожемякіна В.І. вважає, що заява позивача про уточнення позовних вимог не відповідає вимогам ст.49 ЦІК України, оскільки позивач змінив не тільки предмет (кардинально змінюючи позовні вимоги), але й підстави позову і її слід розглядати як новий позов з новими позовними вимогами, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦІК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог. Таким чином, позовна заява в новій редакції, подана 04.12.2019 та подальша заява про уточнення позовних вимог не підлягають задоволенню, враховуючи їх невідповідність нормам ЦПК України. По суті спору стверджує, то наявний спірний житловий будинок є фактично самочинним будівництвом. Саме тому її довірителем ставилася позовна вимога про визнання права власності на житловий будинок як на будівельні матеріали, з яких він складається, а не як об?єкт нерухомості. Подання позову про визнання незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя та його поділ є порушенням умов мирової угоди з боку позивача. Сам позивач свідчив, що з коштів, які пересилались ним з за кордону, був придбаний автомобіль за 11 000 дол. США та земельна ділянка за 10 000 дол. США., а гроші, що надсилалися позивачем відповідачу йшли на покриття боргів останнього, коштів на життя не вистачало, відтак [PERSON] та їх неповнолітня дочка змушені тяжко працювати. Жодна з квитанцій про грошовий переказ не містить зазначення призначення платежу, а відтак встановити, на що саме надсилались грошові кошти не вбачається можливим. Висновок виконаний експертом на власний розсуд, а не згідно вимог Закону, тому підлягає відхиленню. Запропоновані експертом варіанти поділу не забезпечують поділ на рівноцінні частки майна як за вартісними, так і за якісними показниками, а також втручання у несучі конструкції (стіни), що не відповідає ні нормам чинного законодавства, ні будівельним стандартам, ні здоровому глузду. Автомобіль, який є спільним майном подружжя, проданий чоловіком без згоди дружини, тому вона має право на компенсацію 1/2 вартості. Суд, заслухавши їх пояснення, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, прийшов до таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК Кодексу зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Судом встановлені такі обставини. 18 вересня 1994 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 950 доларів США за земельну ділянку 0,11 га, яка розташована в [ADDRESS], яку зобов"язується переоформити на покупця по першій його вимозі. Підтверджує, що жодні будівельні роботи на земельній ділянці не проводилися. Обставини підтверджуються її розпискою. 30 травня 1995 року сторони уклали шлюб, дружина отримала прізвище [PERSON] . [INFO] народилася їх донька [PERSON] . Згідно з Договором купівлі-продажу від 12 червня 1996 року [PERSON] продала [PERSON] незакінчений будівництвом жилий будинок, процент готовності якого становить 15 (п?ятнадцять) %, знаходиться в [ADDRESS]. Продаж вчинено за 44 364 000 (сорок чотири мільйони триста шістдесят чотири тисячі) крб. Договір нотаріально посвідчено, зареєстровано в реєстрі за №621. Ухвалою Рівненського міського суду від 29.01.1999 у справі № 2-210/1999 затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON] , відповідно до п.2 якої [PERSON] стверджує, що ніяких прав і претензій на незавершене будівництво житлового будинку в [ADDRESS], оформленого згідно договору купівлі-продажу 20.06.1996 і зареєстрованого в реєстрі за № 621, не має та мати не буде. Згідно з інформацією Відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Рівненської районної державної адміністрації від 17.01.2014, наданої на звернення [PERSON] , житловий будинок по [ADDRESS] придатний для тимчасового перебування. При обстеженні виявлено, що внутрішні будівельні роботи завершені не повністю. Стіни в житлових кімнатах та коридорі затерті шпаклювальними сумішами, готові для подальшого оздоблювання, в кухні та санвузлі - керамічна плитка. Стелю в коридорі, житлових кімнатах, кухні та санвузлі пошпакльовано і пофарбовано. Підлога в житлових кімнатах - цементно-піщана стяжка, в санвузлі, коридорі та кухні - керамічна плитка. Зовнішні стіни будинку виконані з цегли. Покрівля виконана з металочерепиці. В будинку встановлено автономне опалення, підведена електроенергія, водопостачання здійснюється від трубчастого колодязя. По периметру ділянки виконана огорожа. Благоустрій земельної ділянки завершений. Відповідно до довідки КП "Рівненське обласне управління технічної інвентаризації" від 26.03.2014, виданої на замовлення [PERSON] , відсоток готовності незавершеного будівництвом житлового будинку в [ADDRESS] , становить 86 %, площа забудови - 140,8 кв. м., право власності на незавершений житловий будинок не зареєстрований. 27 лютого 2013 року автомобіль Volkswagen Caddy, д.р.н. [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] 07 лютого 2014 року вказаний автомобіль продано. 31 березня 2014 року шлюб сторін розірвано. Як показав свідок [PERSON] , спірний будинок сторони почали будувати приблизно у 1993-1994 роках, бо тоді він працював на КРАЗі та на замовлення [PERSON] допомагав викопувати котлован під будинок, згодом привозив із ЖБК блоки, панелі, пісок, цеглу. Із робочими, за транспорт і матеріали розраховувався [PERSON] . Знає, що [PERSON] їздив на заробітки за кордон, а дружина контролювала будівництво. Свідок [PERSON] - сусід по квартирі на [ADDRESS] показав, що він працював водієм на "АЗОТі" та на замовлення [PERSON] на ЗІЛу завозив на будівництво його будинку в [ADDRESS] блоки, щебінь, пісок, бетон та вивозив будівельне сміття. Приблизно у 1994 році збудовано фундамент будинку, виведено нуль та 1 поверх. Близько двох років будинок будувався активно, а потім [PERSON] поїхав на заробітки за кордон. Висилав гроші дружині на будівництво будинку та утримання дочки, хороші речі привозив для дочки. Коли повернувся, то купив автомобіль "Кадік Фольсваген". Потім цей автомобіль продав, з його слів за 8 тис дол. США, гроші віддав дружині [PERSON] . Передачі грошей він не бачив, але бачив гроші в [PERSON] , коли вони разом приїхали на будівництво в [ADDRESS] і в той день [PERSON] також була там. Дані обставини підтвердив свідок [PERSON] , додатково показав, що коли [PERSON] продав "Кадік фольваген", запросив поїхати до нього в Городище і «обмити » продаж автомобіля. [PERSON] показував отримані від продажу автомобіля кошти і казав, що 5,5 тис. дол. США з них віддав дружині. [PERSON] надав показання, що протягом 1995-2000 років на замовлення [PERSON] працював разом із бригадою на будівництві житлового будинку сторін в [ADDRESS]: здійснювали монтаж блоків на фундамент, перекривали панелями цокольний поверх. На будівництві декілька разів бачив дружину [PERSON] . Свідок [PERSON] стверджує, що приблизно у 1999 році працював на будівництві спірного будинку, в той час вже було збудовано підвал, який перекрито плитами, і на першому поверсі - задня стіна. Вони тоді змурували 1 поверх, який перекрили панельними плитами. По будівництву він спілкувався з обома подружжя, вони обоє платили їм кошти. Сусідка [PERSON] показала, що постійно стала проживати в [ADDRESS] десь із 2008 року, по місцю спірного житла спочатку бачила [PERSON] із донькою, згодом з"явився [PERSON] , який збудував сходи на перший поверх, підключався до їх електроенергії. [PERSON] - рідний брат [PERSON] підтвердив, що [PERSON] заробляв за кордоном гроші і висилав їх дружині, яка також займалася будівництвом, при цьому сторони окремо проживають з 2013 року, коли будинок фактично вже був збудований. Донька сторін [PERSON] розповіла, що ходили з мамою по магазинах, де купували матеріали на будівництво житлового будинку, тато їздив за кордон заробляти гроші. Приїжджав 1 раз на рік на 1 місяць. У 2009 році після 9 класу вступила до коледжу - за навчання платила мама. Після коледжу у 2011 році вступила до університету в м.Тернопіль на державну форму навчання. У 2014 році вступила на навчання до м.Києва на платну форму навчання, яке оплачувала також мама. Із 10 листопада 2014 року почала працювати в Укрексімбанку, зарплата була хороша, тому щомісяця відкладала 500-600 дол. США і купила холодильник, також брала кредит на пільгових умовах у розмірі 10 посадових окладів, з 2015 року сама оплачувала за своє навчання та сама себе утримувала; Свідок [PERSON] підтвердила показання [PERSON] по суті спору. Свідок [PERSON] надала показання стосовно будівництва та ремонту спірного житлового будинку після розірвання сторонами шлюбу. Експерт [PERSON] підтвердив свій висновок в суді, стверджує, що з 2014 року відсоток готовності будинку фактично не змінився і складає приблизно 86 %. Варіанти розподілу, який проведено вертикально, дозволяють сторонами користуватися майном ізольовано. До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.4 ст.65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ч.1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.19, 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з роз?ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.9 Постанови №7 від 04.10.1991 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» - за позовом членів сім?ї забудовника, які спільно будували будинок, суд вправі провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що відлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Згідно з п.п.1.2., 2.1., 2.4. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об?єктів нерухомого майна, затвердженої Міністерством з питань УЖКГ України від 18.06.2007 N655, «...поділ об?єкта нерухомого майна на окремі самостійні об?єкти нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об?єкту поштової адреси. Згідно з роз?ясненнями, які викладені в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 №7 одночасно з розв?язанням спору про право власності на будинок, виділ частки або встановлення порядку користування конкретними приміщеннями, суд може також згідно зі ст.105 ЗК вирішити позов, якщо він заявлений, про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою між громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об?єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об?єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об?єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об?єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об?єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст.150 цього Кодексу зобов`язує батьків піклуватися про виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття /ст.180 СК України/. Згідно із ч.1 ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). За ч.2 ст.185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків. Власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з аналізу зазначених норм права, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не бере до уваги акт від 16.01.2014, складений за участі сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Городищенського сільського голови Павлюка П.А., секретаря сільської ради Левчук В., депутатів сільської ради Свинарчук Т.В., [PERSON] , яким встановлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно постійно проживає в житловому будинку, що знаходиться на території Городищенської сільської ради Рівненської ради Рівненської області по [ADDRESS] і є його забудовником, оскільки його підписанти, зокрема свідок [PERSON] надав в суді показання, що дійсно разом з сином [PERSON] та іншими підписував вищевказаний акт обстеження від 16.01.2014, однак на даний час не пам?ятає, що в ньому вказувалося, в будинку вони не були і нічого не оглядали. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд керувався презумпцією спільності майна подружжя. 12 червня 1996 року [PERSON] (дівоче прізвище первісного відповідача [PERSON] ) [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала в [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок в [ADDRESS], процент готовності якого на той час становив 15%. Фактично купувалася порожня земельна ділянка, а не незакінчений будівництвом житловий будинок, що сторонами не заперечується і згодом проводилося спільне будівництво сторонами, що підтверджували також свідки: На момент укладання мирової угоди [PERSON] мала право власності на 15 % готовності незавершеного будівництвом будинку. Згодом будинок будувався сторонами спільно, за рахунок спільного фінансування та особистої праці, а тому та частина (відсоток) будівництва, яка збудована після укладення мирової угоди і до розірвання шлюбу між ними, становить спільну сумісну власність подружжя. Після укладення мирової угоди 29.01.1999 і до розірвання шлюбу 31.03.2014 - тобто за 15 років подружнього життя, за рахунок спільного фінансування та особистої праці обох сторін подружжя спірний будинок збудовано ще на 71 %, що є істотним збільшенням у своїй вартості. А тому це майно - 71% готовності незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності та частки в ньому є рівними. Таким чином, [PERSON] у спірному будинку належить 50,5 %, а [PERSON] - 35,5%. Обставини готовності незавершеного будівництвом спірного будинку на 86% на момент розірвання шлюбу встановлено також в рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 03.08.2015 та в рішенні Рівненського районного суду, ухвалених у справі №№570/1049/14. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦІК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до висновку судового експерта Ne201214/1_ФМ від 10 березня 2021 року під час проведення дослідження на місці розташування об?єкта експертизи експертом у присутності [PERSON] було проведено необхідні виміри, згідно яких загальна площа приміщень будинку становить 323,3 кв.м. Частка співвласників від цієї площі становитиме: - [PERSON] - 35,5% - 133,9 кв.м., - [PERSON] - 50,5% - 190,4 кв.м. Враховуючи планувальну схему незакінченого будівництвом житлового будинку експертом розроблено 2 варіати його поділу. Суд погоджується з проханням [PERSON] щодо поділу житла та земельної ділянки за варіантом поділу №2, ураховуючи кількість квадратних метрів площі, яка припадає на його частку, його стан здоров"я. [PERSON] , хоча і заперечувала проти висновку судового експерта, проте в установленому порядку його не оскаржила, іншого висновку експерта чи будь-яких інших доказів, які б його спростовували, суду не надала, пропозицій щодо вибору варіанту не подала. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя підлягають до задоволення. Щодо зустрічного позову, то позовна вимога про поділ майна подружжя не підлягає до задоволення із-за підстав, викладених щодо первісного позову. Приймаючи рішення про стягнення із відповідача на користь позивача половини вартості проданого транспортного засобу суд вважає, що це рухоме майно належить до спільної сумісної власності подружжя і сторона відповідача не надала відповідних доказів на спростування їх ринкової вартості, яку визначила позивач. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, на підставі експертної оцінки майна. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. При оцінці транспортних засобів суд виходив з їх ринкової (реальної) вартості, визначеної позивачем. Належних доказів іншої вартості відповідач не представив, а домовленості між ними про оцінку його продажу не було, що відповідачем не заперечується. Щодо позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину, пов`язаних з навчанням, то положеннями ст.180, 183, 185 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема, утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі; участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв?язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила ст.185 СК України не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст.199 цього Кодексу. Але навіть у випадку подачі позову з цих підстав, суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомоги. Такий обов`язок незалежно від форми навчання виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів"): 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку дитина втрачає право на утримання. 2) продовження ними навчання. СК не конкретизує, в якому навчальному закладі така особа буде продовжувати навчання. Отже, для отримання права на батьківське утримання дитина може навчатися в будь-якому навчальному закладі будь-якої форми власності. 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі. Навчання дитини має бути її основним заняттям, тому, якщо дитина навчається на заочному відділенні і має можливість працювати та заробляти собі на життя, обов`язку батьків утримувати таку дитину не виникає. 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину. Щодо застосування строку позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивної можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14). Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності: ??забезпечує юридичну визначеність та остаточність; ?? захищає потенційних відповідачів від прострочених позовів; ?? запобігає настанню несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу. Порівняльний аналіз термінів «довідалася» та «могла довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного суду у справі №200/19766/16-ц від 15.01.2020 року. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року № 6-17цс17. Між тим, для визначення початку перебігу виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) фактори. При цьому, правило ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічні правові позиції Верховного суду викладені у справах №6-2469цс16 від 16.11.2016 року; №6-832цс15 від 28.09.2016 року; №6-2165цс15 від 14.09.2016 року; №6-152цс14 від 29.10.2014 року; №6-1503цс16 від 21.12.2016 року; №6-3029цс16 від 08.06.2016 року. Таким чином, відповідно норм матеріального права початок перебігу строків звернення до суду обумовлюється ознаками виникнення таких юридичних фактів: 1) обізнаністю особи про порушення свого права; 2) обізнаністю про особу, яка порушила право; 3) наявності суб`єктивної можливості дізнатися про порушення свого права; 4) отримання інформації саме про порушення права, яке належить особі, а саме загальних відомостей щодо можливого порушення. Водночас, із самого розуміння позовної давності (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) випливають додаткові критерії обчислення початку перебігу строку позовної давності, які розкривають її процесуальний зміст. Отримання особи відомостей про порушення свого права (особу, яка порушила право), наявність можливості дізнатися про порушення своїх прав повинні надавати можливість звернутися за захистом до суду з дотримання визначеної законом процесуальної форми. Обізнаність особи має надавати можливість сформувати предмет позовних вимог, який забезпечить захист порушеного права. Тобто, сформовані особою позовні вимоги мають забезпечувати належний та ефективний спосіб захисту. Таким чином, право звернення до суду, обумовлено моментом отримання інформації про порушене право або наявністю об`єктивних обставин, котрі вказують на можливість довідатись про таке порушення, таке право кореспондує процесуальним можливостям звернення до суду, що обов`язково супроводжується виконання процесуального порядку подачі позову. У постанові від 13.02.2018 р. Верховним Судом (справа №910/9452/17) зазначено, що в розумінні ст.256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушенного права. Тобто, перебіг строку позовної давності обумовлено не лише наявністю у особи загальних відомостей про порушення прав, або наявністю можливості отримати загальну інформацію про таке порушення, а також можливість пред`явити до суду позовну вимогу конкретизовану підставами, якими вона обґрунтовується. На підставі викладеного вище, суд вважає, що строк позовної давності сторонами при подачі ними позовних заяв не пропущений. Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки сторони не наполягали на відшкодуванні судових витрат, [PERSON] є інвалідом 2-ої групи, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, залишає їх на сторонах. З огляду на викладене,

Outcome: approved