Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] аліменти на утримання спільної доньки [PERSON] в розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі до суду даної позовної заяви і до повноліття дитини та розірвати шлюб між [PERSON] , [INFO] , та відповідачем [PERSON] , [INFO] , що, був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що, видано свідоцтво серія [NUMBER] та зроблено актовий запис № 122 у книзі реєстрації шлюбів від 19.04.2014 року. В обґрунтування позову зазначає, що 19.04.2014 року між нею [PERSON] , [INFO] та, [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, що був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що, видано свідоцтво серія [NUMBER] та зроблено актовий запис № 122 у книзі реєстрації шлюбів від 19.04.2014 року. Після укладення зазначеного шлюбу позивачка отримала прізвище [PERSON] . Від даного шлюбу є спільна дитина: [PERSON] , [INFO] , про існування якої, свідчить свідоцтво видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції № [NUMBER] , актовий запис № 631 від 27.08.2014. Дитина проживає разом з позивачем на її повному утриманні, відповідач в добровільному порядку дитину фінансово не забезпечує, іноді бувають гостинці, але ж цього для повноцінного життєзабезпечення дитини відповідного віку недостатньо. Переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме її інтересам, та інтересам спільної дитини, тому просить суд не надавати строк на примирення. Спору про поділ майна, що є спільною власністю, на даний час немає, а якщо такий виникне то його вирішення буде в іншому позові. Між сторонами, за замовчуванням відповідача досягнуто згоди, щодо проживання їхньої доньки як і весь цей час дитина проживатиме із позивачем. Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити прізвище [PERSON] . Ухвалою судді Хорольського районного суду Полтавської області від 25.11.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи. У судове засідання позивачка не з`явилась. Разом з тим подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю. Копію ухвали суду від 25.11.2022 року та позовну заяву з додатками було направлено на адресу проживання відповідача. Надіслання листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб говорити про належне повідомлення, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю суду. Такий висновок КЦС ВС зроблено у рішенні (постанові) від 11.05.2021 року у справі 216/3765/16-ц. Суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. У встановлений судом строк жоден із учасників справи не подав клопотання про розгляд справи за їх участю в судовому засіданні. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву у встановлений судом строк, суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку представника позивача проти заочного розгляду справи. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі з огляду на таке.. Судом встановлено, що 19.04.2014 року між позивачем [PERSON] , [INFO] та, [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, що був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що, видано свідоцтво серія [NUMBER] та зроблено актовий запис № 122 у книзі реєстрації шлюбів від 19.04.2014 року. Після укладення зазначеного шлюбу позивачка отримала прізвище [PERSON] . Від даного шлюбу є спільна дитина: [PERSON] , [INFO] , про існування якої, свідчить свідоцтво видане Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції № [NUMBER] , актовий запис № 631 від 27.08.2014. Щодо вимоги про розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.24СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст.56СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст. 105СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.110СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст.112СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, у тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу сторін та порушує їх особисті інтереси, що мають істотне значення, що суперечить ч.1 ст.51Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини та не ведуть спільного господарства, проживають окремо. Позивач з цих підстав наполягає на розірванні шлюбу. Наведене дає підстави для висновку про те, що подальше проживання та збереження сім`ї сторін неможливе, тому суд приходить до переконання, що їх шлюб слід розірвати. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини. Судом встановлено, що донька [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачкою [PERSON] . Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст.141СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Як зазначено у ч. 2ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2022 рік» визначено прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років становить: з 1 січня - 2833 гривні. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню,

Outcome: approved