Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] в особі представника позивача - [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позовну заяву обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем [PERSON] 29.08.2013 р. Мукачівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Закарпатській області зареєстровано шлюб актовий запис № 375. Під час перебування у шлюбі сторони набули у власність рухоме майно: транспортний засіб BMW X6 та BMW X5, нерухоме майно: квартира розміщена по [ADDRESS] . Дане нерухоме майно було набуте 21 березня 2020 року та зареєстроване в реєстрі речових прав за відповідачем [PERSON] . Позивач зазначає, що оскільки об`єкт нерухомості , а саме квартира була набута під час шлюбу, даний об`єкт нерухомості є об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача. Педставник позивача посилається на приписи статті 60 Сімейного Кодексу України якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Представник позивача посилається на приписи статті 63 Сімейного Кодексу України якою передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. В зв`язку з вищенаведеним та враховуючи, що квартира була набута під час шлюбу, представник позивача просить ухвалити рішення, яким : визнати квартиру загальною площею 60,4 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] - об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] із визначенням часток - по 1/2 частині за кожним із них та в порядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 60,4 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . Позиція сторін справи : В судове засідання позивач не зявилася, будучи належним чином повідомлена про дату час і місце розгляду справи. Представник позивача подала до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує просить суд їх задовольнити та провести розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду з відміткою про вручення № 8800027467585 та із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» за № 8800028002047, та із відміткою Укрпошти « за закінченням терміну зберігання» за № 8800018927492, № 8800019137860 № 8960012356067 Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заяви, клопотання сторін: 11.05.2021 року представником позивача подано до суду заяву про вступ у справу як представника. 09.12.2021 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. 31.01.2022 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. 01.03.2022 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. 18.04.2022 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. 05.07.2022 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. 15.02.2023 року представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 27.04.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху. 05.07.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву за № 308/5039/21 до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 18.04.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Суд, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що 29.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Мукачівським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Закарпатській області , актовий запис № 375, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 30.01.2018 року , копія якого приєднана до матеріалів справи. (а.с.6) Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 248846955 від 18.03.2021 року квартира розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано за [PERSON] . Дата, час державної реєстрації: 21.03.2020 року. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 5178053 від 26.03.2020 року; підстава для державної реєстрації - довідка про внесення членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі ЖБК " Парковий" ( а.с. 11-12) Як зазначено представником позивача в позовній заяві позов про розірвання шлюбу подано за територіальною підсудністю до Мукачівського міськрайонного суду в квітні 2021 року. Нормативно-правове обґрунтування : Відносини, що склалися з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюються Цивільним кодексом України, Сімейним Кодексом України. На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, в постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 05.04.2017 року у справі №6-399цс17. Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуттяодним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18, й неодноразово підтриманий Верховним Судом, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За загальним правилом, згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 209/5027/14-ц (провадження № 61-12401св18), серед іншого, вказано, що при вирішенні спорів про право власності на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, судам слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі. Таким чином, належність квартири у будинку ЖБК до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом внесення подружжям паю в ЖБК під час шлюбу. Критеріями, які дозволяють надати квартирі в ЖБК режиму спільного сумісного майна подружжя є також внесення паю: 1) у період сумісного проживання; 2) за рахунок спільних коштів. Тільки у разі встановлення вказаних фактів і визначення критеріїв до спірної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.08.2013 року. Як встановлено судом відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 248846955 від 18.03.2021 року квартира розташована за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстровано за [PERSON] . Дата, час державної реєстрації: 21.03.2020 року. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 5178053 від 26.03.2020 року; підстава для державної реєстрації - довідка про членство особи в кооперативі та внесення членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі , видана 30.12.2019 року , видавник ОК ЖБК " Парковий" ( а.с. 11-12) Отже, спірна квартира була набута подружжям внаслідок сплати пайових внесків у повному обсязі [PERSON] та [PERSON] за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, відтак, вона є спільною сумісною власністю подружжя. Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 26.10.2022 у справі № 755/10923/20. При чому суд враховує, що презумпцію спільності права власності подружжя на майно відповідачем [PERSON] не спростовано, тоді як тягар доказування покладається саме на нього. Отже, [PERSON] не довів належними та допустимими доказами, що пайові внески за спірну квартиру були виплачені хоча і за час шлюбу, однак за його особисті кошти. Відповідачем не доведено, що кошти на сплату пайових внесків спірного нерухомого майна були його особистою приватною власністю, які він отримав у подарунок або отримав як дохід від праці. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства , традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved