Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

20 жовтня 2019 року до Малиновського районного суду міста Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування в особі Київської районної адміністрації м.Одеси про позбавлення батьківських прав та всиновлення дитини. Позивач просив позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню дитини [PERSON] , [INFO] . Винести рішення про усиновлення [PERSON] неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2019 року позов переданий на розгляд до Приморського районного суду міста Одеси, в зв`язку з непідсудністю справи Малиновському районному суду міста Одеси. В січні 2020 року матеріали справи надійшли до Приморського районного суду міста Одеси. 26 лютого 2020 року до суду надійшла уточнена заява [PERSON] про позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . З 2016 року мати дитини [PERSON] стала проживати однією сім`єю з [PERSON] та її сином [PERSON] та 21 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюбу. Як зазначає Позивач, між [PERSON] та дитиною [PERSON] склались відносини батька й сина, оскільки чоловік піклується про дитину як про власну. Також Позивач звертаючись до суду з відповідним позовом зазначила, що оскільки біологічний батько не допомагає, є боржником по сплаті аліментів, участі у вихованні дитини не бере, Позивач вважає, що він має бути позбавлений батьківських прав. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав заяв про відкладення розгляду справи. 16 серпня 2021 року від [PERSON] до суду надійшла заява про долучення доказів, а саме оригіналу Висновку Київської районної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 16 серпня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 29 жовтня 2021 року від [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. 01 листопада 2021 року від представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності. Висновок про доцільність позбавлення батьківських прав підтримали. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав неявки учасників справи в судове засідання. Ухвалою суду від 29 вересня 2022 року визнано обов`язковою явку в судове засідання позивача [PERSON] . Розгляд справи відкладено на 02 листопада 2022 року. Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав неявки учасників справи в судове засідання. В судове засідання 23 лютого 2023 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права особи на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що [PERSON] , будучи повідомленим про дату та час розгляду справи в суді, не з`явилась, суд оцінює таку поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази по справі та оцінивши їх у сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2003 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2010 року по справі № 2-11666/10 - розірвано. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився спільний син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 12 січня 2005 року видане Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, серія [NUMBER] . Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 квітня 2014 року вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000,00 гривень щомісячно, починаючи з 18 березня 2014 року до досягнення повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] . Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментам від 09 жовтня 2019 року, який складений державним виконавцем Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області, [PERSON] має заборгованість по стягненню аліментів в сумі 67 271, 50 гривень. 21 березня 2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу, видане Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серія [NUMBER] . [PERSON] після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». В матеріалах справи є Довідка про отримання допомоги видана Управлінням соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 20.03.2019 року № 2701, у відповідності до якої вбачається, що [PERSON] стояла на обліку з 01.02.2015 року до 31.12.2017 року та отримувала тимчасову державну допомогу дітям, батьки яких ухиляються від аліментів на дитину - [PERSON] , [INFO] . Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач зазначала, що Відповідач тривалий час ухиляється від обов`язків, щодо виховання дитини, жодного зв`язку з [PERSON] , [INFO] не підтримує. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Разом з цим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, 58), яку у цій справі було висловлено відповідачем у підготовчому судовому засіданні. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач не надала жодних доказів на підтвердження своїх вимог. Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.08.2021 року № 792/01-11 слідує, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, на переконання суду, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає недостатньо обґрунтованим, поверхневим та суперечливим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що на момент звернення до суду [PERSON] з відповідним позовом, [PERSON] , [INFO] виповнилось 15 років, під час розгляду справи [PERSON] став повнолітнім. Разом з цим, у відповідності до ст. 171 СК України, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з цим, Позивачем не було забезпечено явку дитини для надання особистих пояснень стосовно обставин справи. Також, слід зазначити, що ухвалою суду від 29 вересня 2022 року визнано обов`язковою явку в судове засідання [PERSON] , проте сама [PERSON] до суду на з`явилась, надавши заяву про розгляд справи за відсутності. Суд зазначає, що обставини зазначені в позовній заяві не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Позивач не обґрунтувала та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення [PERSON] відносно сина [PERSON] , [INFO] , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed