Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Заявник звернувся до суду з даною заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті його матері [PERSON] , [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , яка фактично проживала за адресою без реєстрації: [ADDRESS] , у віці 85 років. Вимоги обґрунтував тим, що його мати [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] на території Донецької Народної Республіки у місті Волноваха, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06 лютого 2023 року видане відділом ДРАЦС Волноваського районного управління юстиції Донецької Народної Республіки. Маючи в наявності лише довідку про причину смерті від 06 лютого 2023 року №17 видану «Волноваським районним центром первинної медико-санітарної допомоги» та свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 06 лютого 2023 року видане відділом ДРАЦС Волноваського районного управління юстиції Донецької Народної Республіки він не має змоги оформити свідоцтво про смерть матері з тих причин, що відсутні підстави для державної реєстрації смерті та видачі свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до законодавства. Жодних інших документів в наявності він не має. Враховуючи вищезазначене він змушений звернутись з даною заявою до суду. Заявник у судове засідання не з`явився, надав заяву в якій заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, справу просив розглянути без його участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому порядку, надала лист з поясненням по суті справи де вказано, що заявником для підтвердження факту смерті матері пред`явлено документ, який виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження та форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», тому реєстрація смерті на підставі документів які видані на тимчасово окупованій території не можлива. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05 серпня 2022 року № 3528-7501188489, заявник [PERSON] народився [INFO] в м.Волноваха, Донецької області, зареєстрований по [ADDRESS] . Фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5;7). Згіно зі свідоцтвом про народження заявника серії [NUMBER] (заповненого російською мовою), його матір`ю значиться [PERSON] (а.с.10). За даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06 лютого 2023 року виданого відділом ДРАЦС Волноваського районного управління юстиції Донецької Народної Республіки (заповненого російською мовою) та довідки про причини смерті (до форми №106/у №171, видається для поховання) (заповненої російською мовою), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в місті Волноваха,\~днр. Причина смерті: хронічна серцево-судинна нестача,, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця з гіпертензією (а.с.8;9). Доказів, які б спростовували факт смерті [PERSON] суду не надано. Метою встановлення заявником факту смерті [PERSON] є державна реєстрація смерті посерлої матері для отримання свідоцтва про смерть українського зразка відповідно до чинного законодавства. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. За приписами ст.ст.315,317 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливостиі реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія\~Конституції\~та законів України.\~\~Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.\~\~Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими російською федерацією (у тому числі окупаційною адміністрацією російської федерації) починаючи з 07 квітня 2014 року. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях з цієї дати, визначено Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. Відповідно до\~Указу Президента\~України від\~07\~лютого 2019\~року №\~32/2019\~"Про\~межі та\~перелік районів,\~міст,\~селищ і\~сіл,\~частин їх\~територій,\~тимчасово окупованих\~у Донецькій\~та Луганській\~областях" місто Волноваха Донецької області визначено тимчасово окупованою територією. Стаття 4\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v.Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо факту смерті, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. У частині 2 ст.9\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України" зазначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно з ч.3 ст.9\~Закону України\~"Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України" будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, з часу внесення змін до\~ст.9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» згідно із Законом №2217-IX від 21 квітня 2022 року проведення реєстрації факту смерті в органах РАЦС можливе за документами виданими на тимчасово окупованих територіях. Встановлені судом обставини свідчать про те, що [PERSON] , дійсно померла [INFO] в місті Волноваха, Донецької області, на тимчасово окупованій території, та про її смерть медичним закладом окупаційної влади видано свідоцтво про її смерть та довідку про причини смерті (до форми №106/у №17). Однак, у заявника відсутні оригінали вказаних документів, так як вони видані на тимчасово окупованій території і продовжують знаходитися там, що унеможливлює іншим способом, ані ж на підставі рішення суду зареєструвати факт смерті матері та отримати свідоцтво про її смерть в органах РАЦС. Встановлення факту смерті матері необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть у порядку визначеним законодавством України. Обставини, які склалися в момент смерті матері заявника, та існують наразі не залежали і не залежать від нього особисто. Відтак, з метою забезпечення прав, свобод та законних інтересів заявника, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення заяви. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити, що у відповідності до чинного законодавства, у разі появи особи, факт смерті якої встановлено судом, вона чи інша заінтересована особа, мають право звернутись до суду із заявою про скасування відповідного рішення про встановлення факту смерті. Згідно зі ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5, рішення суду про встановлення факту смерті є підставою для державної реєстрації смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі, зокрема, встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, рішення підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved