Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

09.11.2022 представник позивача Слюсар О.М. звернувся до суду з позовною заявою, відповідно до змісту якої, просить стягнути з [PERSON] заборгованість за спожитий природний газ в сумі 7521,77 грн., інфляційні витрати в сумі 1182,48 грн., 3% річних в сумі 607,39 грн. та витрати на оплату судового збору в сумі 2481,00 грн. В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що відповідач є побутовим споживачем природного газу, який постачається за адресою: [ADDRESS] , і всупереч Правилам постачання природного газу не здійснює оплату за спожитий природний газ, в зв`язку з чим ТОВ «ЖИТОМИРГАЗ ЗБУТ» змушене звернутись до суду із позовом про стягнення вказаної заборгованості в примусовому порядку. Ухвалою судді від 25 листопада 2022 року позовну заяву ТОВ «ЖИТОМИРГАЗ ЗБУТ» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторони у судове засідання не з`явились. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, де позовні вимоги підтримує повністю і не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач надав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі. Верховний Суд у постановах від 13 листопада 2020 року у справі № 359/5348/17 (провадження № 61-18620св19), від 08 грудня 2021 року у справі № 369/10161/19 (провадження № 61-3468св21) зазначив, що якщо сторони чи їх представники, чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні Суд вважає, що наявних у справі матеріалів у цій справі, достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, та не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті Відповідно до вимог ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. Відповідач [PERSON] , не зареєстрований у квартирі [ADDRESS] (а.с. 30 ), яка забезпечується послугами з постачання побутового природного газу, що надає ТОВ «ЖИТОМИРГАЗ ЗБУТ» (а.с. 10) Вказану квартиру [PERSON] отримав у спадщину після смерті [PERSON] про що свідчить витяг № 64368173 від 15.04.2021 про реєстрацію у спадковому реєстрі . Із розрахунку споживання природного газу по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому 31.05.2019 року за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що борг за спожитий газ нарахований за період 31.05.2019 по 31.12.2019 станом на 31.10.2022 року становить 7521,77 грн. (а.с. 9). Згідно розрахунку інфляційні втрати розраховані з червня 2019 року та складають 1182,48 грн (а.с. 6). Розрахунок 3% річних здійснено з 11.05.2019 і вони складають 607,39 грн (а.с. 5) Таким чином судом встановлено, що на день подачі позову між сторонами існує спір з приводу заборгованості за спожитий природний газ. Відповідач позов визнав у повному обсязі. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог суд виходить з наступного. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд ( ч.4 ст.206 ЦПК України) Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє( ч.4 ст.206 ЦПК України) Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до частини 2 розділу ІІІ Правил постачання природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30 вересня 2015 року №2496, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1382/27827, постачання природного газу побутовому споживачу здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором, які є однаковими для всіх побутових споживачів України. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природний газ у необхідних для нього об`ємах (обсягах), а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені договором. Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному веб-сайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. Фактом згоди споживача про приєднання до умов цього договору (акцептування заяви-приєднання) є сплачений споживачем рахунок (квитанція) постачальника за поставлений природний газ, а щодо постачальника із спеціальними обов`язками - факт фактичного споживання природного газу після офіційного опублікування договору таким постачальником відповідно до вимог Правил. Згода споживача про приєднання до умов договору підтверджується фактом споживання природного газу, визначеного Оператором ГРМ згідно пункту 13 розділу ІІІ Правил. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач має право, зокрема одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №14-280цс18. За період з 31 травня 2019 року по 31 грудня 2019 року за адресою: [ADDRESS] , нараховано 7521,77 грн. за споживання прирожного газу, які станом на 31.10.2022 не погашені (а.с. 9) Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Щодо інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, то таке полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13. Згідно наданих суду розрахунків інфляційні втрати та 3% річних розраховані за період 11.05.2019 по 23.02.2022 та становлять відповідно 607,39 грн та 1182,48 грн (а.с. 5-6) Судом встановлено, що вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] [PERSON] отримав у спадщину після смерті [PERSON] про що свідчить витяг № 64368173 від 15.04.2021 про реєстрацію у спадковому реєстрі , у зв`язку з чим він успадкував права і обов`язки спадкодавця, а тому має нести тягар утримання майна, що йому належить. Відповідно до частини першої статті 1297, статті 1299 ЦК України отримання свідоцтва про право на спадщину та проведення його державної реєстрації спадкоємцем, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, є обов`язком спадкоємця. Право власності у спадкоємця на успадковане нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації майна. Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] , прийнявши спадщину, набув право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця. Тому незалежно від того, чи отримав відповідач свідоцтво про право на спадщину, чи здійснив реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, він має належним чином утримувати майно, що належить йому. Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц (провадження N 6-3193св18). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки вони повністю підтвердженні належними та допустимими доказами, а відтак визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав чи інтересів інших осіб тому його слід прийняти. Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено 2481,00 грн судового збору, оскільки позов відповідач визнав, то стягненню з відповідача, підлягає 50% сплачено судового збору - 1240,50 грн, а інші 50% підлягають поверненю позивачу з Державного бюджету України.

Outcome: approved