Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

01.12.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулася [PERSON] (представник позивача - адвокат Курячий А.М.) з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Адміністрація Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та матері дитини, в якій позивач, з урахування позовної заяви, наданої в редакції від 02.03.2022 року, просить суд: - визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ; - стягнути з [PERSON] , [INFO] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] , [INFO] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову; - стягнути з [PERSON] , [INFO] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] , [INFO] (зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що дитина не повинна, крім виняткових випадків, бути розлучена зі своєю матір`ю. Дитина сторін перебуває на вихованні у позивача, батько не виконує своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини. Тому, на думку позивача, в найкращих інтересах дитини буде визначення її місця проживання разом з матір`ю - [PERSON] . Як зазначила позивач, визначення розміру аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, з урахуванням середньої заробітної плати працівників, забезпечується рівність обох батьків при несенні обов`язку утримання дитини. Крім того, з-поміж іншого, позивач зазначила, що хоча сторони і не перебували в зареєстрованому шлюбі, проте вони проживали однією сім`єю, а тому позивач має право на утримання від відповідача. Оскільки відповідач є працездатною, здоровою та молодою людиною, то він спроможний сплатити аліменти як на утримання сина, так і на утримання «цивільної дружини». На думку позивача, її чоловік має компенсувати їй втрату можливості повноцінно себе реалізовувати у громадському житті шляхом надання аліментів на її утримання у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн щомісяця. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та матері дитини. Відповідач у встановлений судом строк не подав до суду відзив на позовну заяву. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 03.02.2022 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 02.03.2022 року позивач усунула недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 09.03.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.07.2022 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У судове засідання, призначене на 24.02.2023 року, учасники справи не з`явились. Позивач та її представник подали до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. При цьому представник позивача вказав, що позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. У судовому засіданні 05.08.2022 року позивач та її представник пояснили, що підтримують позовні вимоги, відповідно до позову. Також позивач та її представник підтвердили той факт, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач у судові засідання, призначені на 05.08.2022 року, 31.08.2022 року, 11.10.2022 року, 30.11.2022 року, 22.12.2022 року, 24.02.2023 року, не з`явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. При цьому відповідач особисто брав участь у підготовчому засіданні, яке було призначене на 13.07.2022 року. Проте свою позицію щодо предмету спору відповідач суду не висловив та клопотав про надання йому часу ознайомитися з позовною заявою, яку він отримав тільки у день проведення підготовчого засідання 13.07.2022 року, не заперечував проти закриття підготовчого провадження. Проте відповідач не з`являвся у судові засідання після призначення справи до судового розгляду по суті, відзив на позовну заяву або заяву про визнання позову до суду не надсилав. У зв`язку з цим, за наявності підстав, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, а також враховуючи позицію позивача, суд розглянув справу на підставі наявних у справі доказів в порядку заочного розгляду. Третя особа подала до суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування, та зазначила, що підтримує позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, про що представник третьої особи оголосила і під час підготовчого засідання 07.06.2022 року. Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу за відсутності відповідача та представника третьої особи в порядку заочного розгляду, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Під час розгляду справи по суті суд дослідив письмові докази, наявні в матеріалах справи. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Це підтверджується копією свідоцтва про народження дитини від 06.05.2021 року серії [NUMBER] . Позивач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та фактично проживає за адресою місця проживання: [ADDRESS] , з 20.11.2012 року і по теперішній час, станом на 18.03.2021 року. Це підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18.03.2021 року, наданої Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Новокодацького району. При цьому відповідач - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 02.03.2007 року за адресою місце проживання: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 04.07.2007 року, а також відповіддю Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 02.02.2022 року. На підтвердження факту проживання дитини сторін разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , позивач надала суду копію акта обстеження умов проживання від 12.11.2021 року, за змістом якого, органом опіки та піклування було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання за адресою: [ADDRESS] , та зроблені висновки за результатами обстеження про те, що за місцем проживання створені належні умови для проживання дитини, мати повністю забезпечує виховання дитини, батько з родиною не проживає та вихованням дитини зі слів матері не займається, матеріально не забезпечує. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 25.05.2022 року №3/9-31, батьки дитини - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживали однією сім`єю, але в зареєстрованому шлюбі не перебували, мають сина - [PERSON] , [INFO] . Мати дитини за місцем проживання характеризується позитивно, умови проживання задовільні, для дитини створені усі умови для проживання, виховання та розвитку, відвідує усі рекомендації лікаря стосовно дитини, на прийом до спеціалістів приходить без батька дитини. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулось 06.05.2021 року, батько дитини [PERSON] не заперечував проти визначення місця проживання малолітнього сина разом з матір`ю. Комісія з питань захисту прав дитини при органі опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради дійшла висновку про доцільність в інтересах дитини визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та матері дитини. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовної вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , суд зазначає таке. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями частини 1 статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Згідно з положеннями статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України), мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин 2, 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1-3 статті 157 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1 та 2 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з частиною 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України вказує, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 8 квітня 2020 року у справі №205/1621/18 (провадження №61-23366св19), під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини до інших обставин, що мають істотне значення, які мають бути враховані відповідно до статті 161 СК України, належать, зокрема: особисті якості батьків; відносини між кожним із батьків і дитиною; можливість створення дитині умов для виховання та розвитку. Так, суд у ході судового розгляду справи встановив, що вихованням та розвитком дитини сторін займається виключно позивач, а відповідач не бере участі ані у вихованні, ані у матеріальному забезпеченні своєї дитини. Водночас відповідач має рівні з позивачем права та обов`язки щодо своє малолітньої дитини та на засіданні комісії з питань захисту прав дитини не заперечував проти визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Також суд, вирішуючи по суті спірні правовідносини між сторонами, враховує те, що дитина сторін потребує постійного догляду та турботи, а мати дитини належним чином виконує свої батьківські обов`язки, натомість відповідач свідомо ухиляється від їх виконання на час надання висновку органу опіки та піклування. Суд бере до уваги і те, що позивач виявляє увагу до дитини і турботу про неї, створила для дитини належні умови проживання, виховання та розвитку, житло, в якому вона проживає разом з дитиною, має належний матеріально-побутовий стан, стосунки у сім`ї доброзичливі, що було визначено органом опіки та піклування. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що визначення місця проживання дитини сторін разом з матір`ю за місцем їх проживання буде відповідати найкращим інтересам дитини. Таким чином, позовна вимога про визначення місця проживання дитини сторін разом з матір`ю є обґрунтованою та підлягає задоволенню у повному обсязі. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, суд зазначає таке. Згідно з положеннями статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частиною 1 статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до частин 1, 2, 3, 5 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Частиною 1 статті 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 року № 759/10277/1 (61-22317св19), будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно до пункту 1, пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» від 26 лютого 1993 року № 146, утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з: 1) основної заробітної плати за посадовим окладом, тарифною ставкою, відрядними розцінками тощо; 2) усіх видів доплат і надбавок до заробітної плати; 3) грошових і натуральних премій; 4) оплати за надурочну роботу, за роботу в святкові, неробочі та вихідні дні; 5) заробітної плати, що зберігається під час відпустки, а також з одержуваної при звільненні компенсації за невикористану протягом кількох років відпустку; 6) заробітної плати, що зберігається під час виконання державних і громадських обов`язків, та в інших випадках збереження середньої заробітної плати; 7) винагороди за загальні річні підсумки роботи підприємств та організацій; 8) винагороди, що виплачується штатним літературним працівникам газет, журналів, агентств друку, радіо, телебачення із фонду літературного гонорару, а також нештатним літературним працівникам, що підлягають державному соціальному страхуванню; 9) одноразової винагороди (відсоткових надбавок) за вислугу років; 10) допомоги по державному соціальному страхуванню, а також з допомоги по тимчасовій непрацездатності, що встановлені в колективних сільськогосподарських підприємствах; 11) доплат до допомоги по державному соціальному страхуванню, виплачуваних за рахунок підприємств, установ, організацій; 12) сум, виплачуваних для відшкодування збитків у зв`язку з втратою працездатності внаслідок каліцтва або іншого пошкодження здоров`я, за винятком сум для відшкодування витрат на догляд за ними, на додаткове харчування, санаторно-курортне лікування (включаючи оплату проїзду) і протезування потерпілих; 13) допомоги по безробіттю; 14) одержуваної пенсії, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються особам з інвалідністю першої групи на догляд за ними; 14-1) державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства, призначеної відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" ; 15) стипендій, виплачуваних студентам в період навчання у вищих навчальних закладах, учням професійних навчально-виховних закладів та слухачам навчальних закладів підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів; 16) доходів від підприємницької діяльності, селянських (фермерських) господарств, кооперативів, об`єднань громадян, а також доходів, що припадають на частку платника аліментів від присадибної ділянки або підсобного господарства; 17) усіх видів заробітку, одержуваного адвокатами за роботу в юридичних консультаціях; 18) плати, отриманої за передачу в оренду земельної ділянки або земельної частки (паю); 19) інших видів заробітку. Утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі, яка сплачує аліменти, після утримання з цього заробітку (доходу) податків. Згідно з частинами 1 та 2 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в заємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі дока зам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання. У ході судового розгляду справи відповідач не надав суду доказів неможливості сплати ним аліментів на утримання малолітньої дитини, з урахуванням положень статті 182 СК України. Суд також враховує те, що на відповідача як на батька дитини покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення дитини, та дитина сторін проживає разом з матір`ю за її адресою місця проживання. Тому у суду наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, з урахуванням вимог статей 181-183 СК України. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання позивача, суд зазначає таке. Відповідно до положень статей 75, 76, 77, 79, 80 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного . Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу . Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв`язку із вчиненням ним умисного кримінального правопорушення, якщо це встановлено судом. Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв`язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України. Розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі. Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Якщо позивач вживав заходів щодо одержання аліментів від відповідача, але не міг їх одержати внаслідок ухилення відповідача від їх сплати, суд, залежно від обставин справи, може постановити рішення про стягнення аліментів за минулий час, але не більш як за один рік. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до положень статті 91 СК України, якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім`єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу. Жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Право жінки та чоловіка на утримання припиняється з підстав, встановлених пунктами 2 і 4 статті 83, статтями 85, 87 і 89 цього Кодексу. Відповідно до положень пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України, встановлення факту проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу здійснюється судом в порядку окремого провадження. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України вказує, що умовами надання утримання у випадку, визначеному ч. 2 ст. 91 СК України, є підтвердження проживання з жінкою (чоловіком), зокрема, дитини, яка не досягла трьох років, походження дитини від жінки, чоловіка, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення), можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу. Отже, для виникнення права на утримання потрібна сукупність вказаних вище фактів. При цьому факт перебування жінки та чоловіка у фактичних шлюбних відносинах, тобто відносини жінки і чоловіка, які проживають однією сім`єю та при цьому не є одруженими, підтверджується, зокрема, відповідним рішенням суду, яке набрало законної сили, та є належним та допустимим доказом. Натомість у ході судового розгляду справи позивач та її представник пояснили, що сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте вони проживали однією сім`єю. Водночас позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Тому суд дійшов висновку, що позивач не підтвердила своє право на її утримання відповідачем, відповідно до вимог СК України. Крім того, суд відхиляє доводи позивача про те, що чоловік має компенсувати їй втрату можливості повноцінно себе реалізувати у громадському житті. Оскільки СК України не визначає такої підстави для виникнення у дружини права на її утримання від чоловіка. З огляду на викладене вище, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] , необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Згідно із статтею 1, частиною 1 статті 3, частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до частин 1, 2 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд, з урахуванням вищевказаного, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме: позовні вимоги про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини - слід задовольнити, а у задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання матері дитини - відмовити. Також з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмір 908,00 грн та на користь держави - судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: partial