Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

До суду надійшла вказана позовна заява, в якій позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 236700 грн., та витрати по оплаті судового збору. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 22.10.2021 між позивачем та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги (цесії), згідно якого позивач набула право вимоги, належне [PERSON] боргу по розпискам. [PERSON] було надано відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 9000 доларів США (що станом на день укладення позовної заяви згідно офіційного курсу валют на 27.10.2021 за 1 долар США обмін на 26,30 грн.) складає 263700,00 грн., з датами повернення грошових коштів: 20.04.2020, 07.05.2020, 10.12.2020, 01.12.2020, що підтверджується борговими розписками, які надані відповідачем [PERSON] . Відповідач не повернув кошти за борговими розписками, що стало підставою для звернення до суду. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що надані до суду копії розписок не завірені належним чином, та в договорі цесії зазначено, що відбулось відступлення права вимоги на загальну суму 9000 доларів США без конкретизації розписок, та борг за розписками складає 9600 доларів США. Представник позивача - адвокат Саламаха В. в судове засідання не з`явився, на електронну адресу суду спрямував заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, та позовну заяву просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Залеська А.С. в судове засідання не з`явилась, в системі «Електронний суд» спрямувала заяву про розгляд справи за відсутності сторони відповідача, та проти позову заперечувала в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами за правилами спрощеного позовного провадження. 04.11.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 16.11.2021 судом здійснено електронні запити до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на які надано 16.11.2021. 17.11.2021 судом надано запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надійшов до суду 02.12.2021. Ухвалою судді від 18.12.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження. Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позивачем надані до суду оригінали боргових розписок: -від 08.04.2020, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у [PERSON] еквівалент 5000 доларам США, які зобов`язався повернути до 01.05.2020; -від 10.12.2020, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у [PERSON] еквівалент 2000 доларам США, які зобов`язався повернути до 10.12.2020; -від 08.04.2020, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у [PERSON] еквівалент 1000 доларам США, які зобов`язався повернути до 20.04.2020; -без дати складання, в якій зазначено, що відповідач [PERSON] отримав у борг у [PERSON] 1600 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.12.2020. Так, в судовому засіданні встановлено, що між [PERSON] та відповідачем було укладено чотири договори позики, відповідно до яких відповідач отримав у позику від останньої грошові кошти в розмірі 9600 доларів США, які зобов`язувався повернути в строки до 01.05.2020, 10.12.2020, 20.04.2020, 01.12.2020. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Встановивши, що укладені [PERSON] та відповідачем письмові договори позики є не лише фактом укладення договорів, а й передачі позикодавцем грошових сум позичальнику, суд приходить до висновку про виникнення між вказаними сторонами боргових зобов`язань. Так, підписані відповідачем розписки підтверджують як факт укладення договорів позики та зміст умов цих договорів, так і факт отримання ним від [PERSON] коштів та обов`язок їх повернути. Доказів недійсності вказаних договорів позики до суду зі сторони відповідача надано не було. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року в справі № 483/2085/16-ц (провадження № 61-33184св18) вказано, що: «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку». Зобов`язання, як зазначено в ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню позики. Однак, 22.10.2021 між позивачем та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги (цесії), який наданий до суду також в оригіналі, відповідно до якого, у порядку та на умовах, визначених даним договором, цемент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цементові, і стає кредитором за договорами позики (розписки) між Цедентом і [PERSON] на загальну суму 9000 доларів США, що на момент укладення цього договору становить 236700 грн. За даним договором цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання таких обов`язків: сплати боржником коштів у сумі 236700 грн., сплати боржником всіх судових та пов`язаних зі платою боржником коштів та витрат. До цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги Цедента в обсязі та на умовах, що існували на момент укладення договорів позики (розписок) (п. 1-2 Договору). Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України). У своїй постанові від 30 грудня 2020 року в справі № 905/1084/16, Верховний Суд виклав такий правовий висновок: законодавцем передбачено можливість відступлення первісним кредитором новому кредитору як повного обсягу прав та обов`язків, належних йому на момент відступлення (універсальне правонаступництво), так і можливість відступлення прав лише у певній частині, що обумовлюється сторонами в договорі відступлення права вимоги (сингулярне правонаступництво). Оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що "ніхто не може передати більше прав, ніж має сам". Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, тому судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу (на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги)). В свою чергу, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина першастатті 516 ЦК України). Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина другастатті 516 ЦК України). При цьому, жодних доказів з приводу виконання своїх зобов`язань перед первісним кредитором, у силу того, що сторона відповідача не спростовує укладення договорів позики, остання суду не надала, як і будь яких намагань виконання такого обов`язку. Окремо суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127 гс 11 зроблено висновок, що «оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі -формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту». Наведена правова позиція щодо можливості пред`явлення позикодавцем вимоги до позичальника про повернення суми позики саме шляхом подання до суду відповідного позовуу подальшому підтримана у постановах Верховного Суду:від 06 лютого 2019 року у справі№ 753/2362/17; від 20 березня 2019 року у справі № 755/21936/15-ц;від 17 лютого 2021 року у справі № 750/13632/18, від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 та від 08 грудня 2021 року у справі № 522/24415/17, провадження № 61-14057 св 21. Враховуючи наведене, відсутність письмової претензії позивачки перед зверненням до суду з позовними вимогами, з метою досудового врегулювання спору, не може бути підставою для відмови у захисті порушеного суб`єктивного права. За змістомст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність у позивачки боргових розписок свідчить не лише про укладення договорів та про передачу грошових сум позичальнику, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачем, яким на виконання приписів ст. ст.12,81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок. Крім того, доказів недійсності договору відступлення права вимоги (цесії) до суду не надано стороною відповідача, та суд виходить з принципу правомірності цього правочину. Встановивши, що за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 22.10.2021 позивач набула належне [PERSON] право вимоги до [PERSON] за договорами позики, суд приходить до висновку про виникнення між сторонами позикових правовідносин. Наведена правова позиція також підтримана у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 756/8410/16. Відступлення права вимоги за спірними договорами на користь фізичної особи не суперечить вимогам закону, оскільки предметом спірного договору є відступлення права вимоги за договорами позики, а не за кредитним договором. На підтвердження вимог позивачка надала до суду оригінали розписки відповідно до п.3 укладеного договору, що спростовують доводи відповідача про те, що не відомо за яким договором відбулось відступлення прав. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що оскільки відповідач у встановлений договорами строк зобов`язання не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушує майнові права позивачки, як нового кредитора, тому сума позики у розмірі 236700 грн. (9000 доларів США*26,30 грн. за курсом НБУ станом на 27.10.2021 відповідно до розрахунку позивача, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог) підлягає стягненню із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] . Таким чином, встановивши факт укладення договорів позики, отримання грошових коштів відповідачем, що підтверджується розписками, які власноручно ним складені, які крім іншого підтверджує і період повернення грошових коштів, відсутність доказів про те, що грошові кошти були повернуті первісному чи новому кредитору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення коштів за борговими розписками в загальному розмірі 236700 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved