Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Бучацького районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що у них різні погляди на життя, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, немає згоди у вирішенні спільних сімейних питань. Сім`я фактично розпалася, а шлюб носить формальний характер. Крім того, позивач просив дочку [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з ним, а сина [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з відповідачкою. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що протягом останнього року сімейне життя з відповідачкою поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. На даний час вони проживають окремо, він проживає по [ADDRESS] , а відповідачка по [ADDRESS] . Син [PERSON] проживає в республіці Польщі, а малолітня дочка [PERSON] проживає з відповідачкою по [ADDRESS] . В судовому засіданні відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, просила позов задовольнити. Заслухавши сторони, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини. 29 січня 2003 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №06, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції Тернопільської області) та [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бучацького районного управління юстиції у Тернопільській області). В Постанові Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно ст.24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. В силу ст.56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин. Відповідно до п.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, беручи до уваги інші обставини життя подружжя, суд прийшов до переконання, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вимог позивача [PERSON] про залишення малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , проживати разом з ним та залишення неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з матір`ю [PERSON] , слід зазначити наступне. Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Отже, утримання дитини є обов`язком батьків незалежно від того чи перебувають батьки в шлюбних відносинах, а тому, суд вважає, що позов в частині залишення дітей на утриманні одного із батьків суперечить якнайкращим інтересам дітей, а також вимогам Сімейного кодексу України і відповідно до задоволення не підлягає. Крім того, відповідно до ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України). Таким чином, як вбачається з позовної заяви та пояснень відповідача спору щодо місця проживання дитини між сторонами не має, позивач не звертається до суду з вимогою про визначення місця проживання дітей, а лише зазначає, що молодшу дитину слід залишити проживати з батьком, а старшу - з матір`ю. У постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 Верховний суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, зким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд можевирішитипитання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження теперішнього місця проживання позивача та дитини [PERSON] , [INFO] , а тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо залишення [PERSON] проживати з батьком лише констатуючи місце проживання дитини, не визначаючи його. Вимога позивача про залишення дочки [PERSON] проживати з ним не містить адреси такого місця проживання. Окрім того, слід звернути увагу на наступне. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Проте позивач не зазначив, за захистом якого порушеного права він звернувся до суду з вимогами про залишення проживати молодшої дитини з ним, а старшої - з відповідачкою. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Разом з тим, вимоги про залишення проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з позивачем та залишення проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом із відповідачкою [PERSON] , не є способом захисту, передбаченим законом, і не можуть бути задоволені, оскільки захисту підлягає тільки порушене право. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права та інтереси позивача [PERSON] не були порушені відповідачкою в частині вимог про залишення проживання малолітньої доньки [PERSON] разом із батьком [PERSON] , та залишення проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом із відповідачкою [PERSON] , а тому відсутні підстави для їх задоволення.

Outcome: partial