Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Вотінцева Є.Г. звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння у добросовісного набувача [PERSON] на користь позивача частину кв. [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивувала тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , якій на праві власності належала частини квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 25.03.1996. Позивач є спадкоємцем першої черги (відповідно до ст. 1268 ЦК України) та прийняла спадщину після смерті своєї матері. Однак, 16.08.2016 рішенням Деснянського районного суду м. Києва визнано за [PERSON] , котра є бабусею позивача, право власності на частини кв. [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після [PERSON] 20.10.2016 за договором довічного утримання [PERSON] відчужила вказану частку квартири [PERSON] , а в подальшому між [PERSON] та [PERSON] 21.10.2019 було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого право власності перейшло до відповідача. Позивач вказує на те, що 30.03.2021 постановою Київського апеляційного суду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.08.2016 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні вимог позову відмовлено. Позивачем жодних дій, які направлені на відчуження її нерухомого майна не вчинялось, а тому частина кв. [ADDRESS] вибула з володіння власника не з її волі іншим шляхом, а отже позивач вимушена звернутись до суду з метою захисту свого порушеного права. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.01.2022 відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.02.2022 заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Вотінцева Є.Г. про забезпечення позову, задоволено, накладено арешт на частину кв. [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Вотінцева Є.Г. про зупинення провадження по справі за вказаним позовом, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 362/2707/19. Відповідач скористався правом надання відзиву, у якому зазначено щодо безпідставності позову, оскільки [PERSON] набула право власності на спірну квартиру законним шляхом через укладення договору купівлі-продажу, якому передував інший, а саме договір довічного утримання від 12.10.2016, на підставі якого [PERSON] отримав у власність спірну нерухомість. Зокрема зазначає, що відповідач є набувачем майна, який відповідно до вимог цивільного законодавства, уклав договір купівлі-продажу і здійснив реєстрацію права власності на належне йому майно, що було здійснено належним чином та за відсутності будь-яких законодавчих перепон. 06.06.2022 від позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якого вважають хибними доводи відповідача щодо відсутності підстав для витребування частини майна. Зазначає про те, що набуття спірної квартири у власність відповідача шляхом укладення договору купівлі-продажу не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, позивач має законне право для звернення з вказаним позовом до суду, зважаючи на той факт, що частини квартири належала матері позивача, при цьому право власності було зареєстровано належним чином, а позивач є єдиними спадкоємцем після смерті матері. Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого зазначає про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а квартира за адресою: [ADDRESS] складається з однієї кімнати, перебуває у власності відповідача і не поділена в натурі на частки. Також, витребування 1\\2 частини квартири порушить право відповідача мирного володіння, а саме ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» і ч. 1 ст. 321 ЦК України. Конструкція норми за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, а відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити, посилаючись на викладене у позові, при цьому пояснив, що третя особа - [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , за якою рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.08.2016 було визнано право власності на належну позивачу частину квартири. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Халупний А.В. заперечував щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Третя особа в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). В судовому засіданні встановлено. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.06.2008, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. (а.с.8) Померла [PERSON] є матір`ю позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01 лютого 2002 року. У відповідності до копії свідоцтва про народження, [PERSON] народилася [INFO] . (а.с.7) Матері позивача [PERSON] - [PERSON] на праві власності належала частина квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу Київської універсальної біржі від 25.03.1996. (а.с.10) У відповідності до Довідки від 25 березня 2015 року, виданої Комунальним підприємством «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва, [PERSON] , 1973 року народження, дійсно була прописана та проживала за адресою: [ADDRESS] з 17.06.2008 по 22.06.2008, при цьому виписана 01 липня 2008 року (а.с.53) Тобто, позивач є донькою померлої [PERSON] , яка за життя мала право власності у вигляді 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій була зареєстрована. На момент смерті [PERSON] (матері дитини), позивачу по справі [PERSON] виповнилося 7 років, тобто була малолітньою. Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Стороною позивача доведено і підтверджено матеріалами справи, що саме [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину. Деснянським районним судом м. Києва 16 серпня 2016 року постановлено рішення по справі №754/6210/16-ц за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А., про визнання права власності у порядку спадкування, яким визнано за [PERSON] право власності на частину кв. [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] (а.с.11-12) 20 жовтня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, у відповідності до якого право власності на кв. [ADDRESS] набув [PERSON] (а.с.13-15) Відповідно до зазначеного договору довічного утримання [PERSON] відчужила [PERSON] кв. [ADDRESS] , яка їй належала, а саме частина на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 1996 року, а інша частина - на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року. (а.с.13-15) 21 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за яким право власності на спірну частину квартири перейшло до відповідача [PERSON] . Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23 квітня 2021 року за № 254149588. 30 березня 2021 року постановою Київського апеляційного суду рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги, яка прийняла спадщину на частини кв. [ADDRESS] . В свою чергу [PERSON] , яка теж є спадкоємцем першої черги за правом представлення за законом в порядку ч. 1 ст. 1276 ЦК, але з заявою про прийняття спадщини не зверталась. Відповідач набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2019 року, засвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Василенком О.А. (а.с.116) Таким чином, станом на день розгляду справи в суді власником кв. [ADDRESS] є відповідач - [PERSON] . При цьому, слід зауважити, що позивач [PERSON] жодних дій, які направлені на відчуження її нерухомого майна, не вчиняла. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. За положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи шляхом подання віндикаційного позову. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст. 387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження права власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Згідно з правовим висновком Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року по справі № 6-164 цс 12, встановлено, що в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Згідно зі ст. 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Водночас, Верховним Судом України при розгляді справ за № 6-107цс12 та № 6-136цс12 висловлені наступні правові позиції. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. П.3 ч. 1 ст. 388 ЦК передбачено, що у разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Ч.1 ст. 388 ЦК передбачає необхідність встановлення обставин вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею». Отже, з урахуванням викладених вище норм права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, яким чином спірне майно вибуло з володіння позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Спірне майно вибуло з володіння позивача поза його волею, на підставі рішення суду про визнання права власності, яке в подальшому було скасоване, а укладення наступних правочинів щодо розпорядження майна, надають підстави для застосування статті 388 ЦК України. Належним способом захисту у цій справі є саме вимога про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень гл. 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Враховуючи обставини, факти наведені вище та докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до переконливого висновку про те, що вказане спірне майно вибуло із володіння [PERSON] не з її волі, а відтак остання має право вимагати відновлення свого порушеного права. В процесі судового розгляду сторона позивача також, як на підставу своїх вимог посилається на те, що позивач [PERSON] , [INFO] , як спадкоємець першої черги, у відповідності до ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину після смерті своєї матері. Суд зазначає про те що таке твердження позивача знаходить своє об`єктивне підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Так, згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилась [INFO] , при цьому в графі «матір» вказано - [PERSON] , котра померла [INFO] у віці 34 роки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 25.06.2008. Отже, позивач [PERSON] на момент смерті матері [PERSON] була малолітньою дитиною, а отже, до вказаних правовідносин слід застосовувати саме норму ч. 5 ст.1268 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 ЦК України першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Прийнявши в установленому законом порядку спадщину, позивач з часу її відкриття набула речові права на частину квартири - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності на квартиру (ч. 2 ст. 1299 ЦК України) При цьому, факт вибуття спірного майна поза волею позивача також підтверджується рішенням Деснянського районного суду від 16 серпня 2016 року по справі № 754/6210/16 за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Н.А., про визнання права власності у порядку спадкування, яке в подальшому скасовано постановою Київського апеляційного суду від 30 березня 2021 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні вимог позову. Зокрема, з мотивувальної частини постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову, оскільки [PERSON] є спадкоємицею першої черги після смерті матері [PERSON] та вона, будучи неповнолітньою на день смерті, прийняла спадщину, позивач [PERSON] також є спадкоємцем першої черги за правом представленням за законом в порядку ч.1 ст.1276 ЦК України, разом з цим з заявою про прийняття спадщини у визначений судовим рішенням двомісячний додатковий строк не звернулась. Відтак, апеляційний суд вважає, що на момент звернення позивача із даним позовом до суду [PERSON] було 14 років, судом не залучено її законного представника для участі у справі, чим порушено її права, а тому відсутні підстави вважати, що інших спадкоємців після смерті [PERSON] , не має. Таким чином,з урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право [PERSON] було порушено. У відповідності до ч. 5 ст. 82 ЦПК України бставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Щодо доводів відповідача про те, що витребування майна в даній конкретній справі порушує право відповідача на мирне володіння майном та не відповідає статті 1 Першого протоколу до Конвенції, адже воно покладає індивідуальний та надмірний тягар на неї, слід зазначити наступне. Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, витребування майна можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Позивач, як власник спірного майна має право його витребувати із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що вона є добросовісним набувачем, так як позивачем доведено факт вибуття майна з його володіння не з її волі. У зв`язку з викладеним, посилання в запереченнях на відповідь на відзив на рішення Європейського суду з прав людини, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосуються саме захисту прав позивача, як власника, позбавленого права володіння й розпорядження частинною квартири. Суд зауважує, що витребування у відповідача [PERSON] частини квартири не є втручанням у мирне володіння майном, а також не позбавляє останню права на житло, оскільки у її власності залишається частина спірної квартири. Також суд роз`яснює, що в разі, якщо позов власника про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, покупець цього майна має право відповідно до ст. 661 ЦК України звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. У постанові Верховного Суду України від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16 викладено правовий висновок про те, що ст. 330 ЦК України встановлено, що у разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на майно, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу його не можна витребувати в нього; одним із чинників дотримання принципу пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі ст. 661 ЦК України. Відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні вимог позову, посилався на ч. 1 ст. 184 ЦПК України, відповідно до якої річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що відрізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Тлумачення ст. 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно, яке є індивідуально визначеним. Згідно з абз.1 ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). При цьому, відповідно до ст.. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача у відповідності до норм ст. 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача, при цьому коло підстав, з яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача є вичерпним, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України. Судом встановлено, що частини спірної квартири за адресою: [ADDRESS] вибула з володіння позивача поза її волею, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а отже позивач обрала вірний спосіб захисту порушеного права. Та обставина, що спірна квартира не поділена в натурі, не може бути перешкодою задоволення вказаного позову. У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 442/7505/14 (провадження № 61-4536св18) Верховний Суд вказав, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному зі співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Аналіз ст. 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, передбачено ст. 364 ЦК України. Витребування майна з чужого незаконного володіння у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача з порушенням вимог закону було позбавлено права власності на належне їй нерухоме майно. Позивач діє з легітимною метою для задоволення власних інтересів, передбачених нормами матеріального права, з метою відновлення свого порушеного права на належне їй майно. Така правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 523/10174/15-ц (провадження №61-13532св18); від 25 листопада 2020 року у справі № 727/8771/17 (провадження №61-3738св19). Главою 26, розділу 1, книги третьої ЦК України врегульовано питання права спільної власності, та будь - якої заборони на відчуження співвласником частки у спільній частковій власності, коли майно не поділене в натурі, не встановлено, а тому реєстрація права власності на 1/2 частину спірної квартири за позивачкою відповідає вимогам закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Уразі незаконного заволодіння майном власника іншою особою належним способом захисту є віндикаційний позов (ст. 387 ЦК України). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18). Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно з`ясувавши обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відтак є підстави для задоволення позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Outcome: approved