Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він з 01.09.2020 року по день звільнення (16.09.2022 року) працював на посаді генерального директора Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал». Вважає, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України, а тому є підстави для скасування наказу про звільнення позивача та поновлення його на роботі. Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення; поновити його на роботі та стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі з підстав наведених у позові. Від відповідача Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області до суду надійшов відзив у якому просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві. В судове засідання представник відповідача Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичанськводоканал» не з`явивися з невідомих підстав. Розглянувши подані заяви, враховуючи відзив на позов, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до такого висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Судом встановлено, що з 01.09.2020 року по 16 вересня 2022 року позивач, [PERSON] перебував на посаді генерального директора Лисичанського комунального спеціалізованого підприємства по видобутку, обробці, реалізації води та очищенню стоків «Лисичаськводоканал», на підставі контракту який було укладено з керівником Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації [PERSON] , на термін з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2022 року. Додатковою угодою від 01.06.2022 внесені зміни до п.6.1 розділу 6 «Термін дії контракту» та визначено термін дії контракту до 31.12.2026 року. Згідно розпорядження начальника Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 15.09.2022 року №204-к, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за вчинення дисциплінарного проступку, а саме: протиправну винну бездіяльність, що полягає у неналежному виконанні обов`язків, покладених контрактом, порушення підпунктів 2.2.6,2.2.10 пункту 2.2, контракту. Згідно розпорядження начальника Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 16.09.2022 року №205-к, [PERSON] , притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за вчинення дисциплінарного проступку, а саме: протиправну винну бездіяльність, що полягає у неналежному виконанні посадових обов`язків, покладених контрактом, порушення підпунктів 2.2.6, 2.2.10 пункту 2.2 контракту, на підставі ст.ст. 147-149, пункту 8 частини 1 статті 36, пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП України. Позивач не погодився із розпорядження начальника Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області від 16.09.2022 року №205-к, звернувся до суду із даним позов, та вважає вище вказане розпорядження необгрунтованим, протиправними та такими, що порушують його права та законні інтереси, зокрема право на працю, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Функціональні обов`язки, права та відповідальність директора ЛКСП "Лисичанськводоканал" визначені контрактом від 17.12.2021 року №4 та Статутом ЛКСП "Лисичанськводоканал", затвердженого наказом управління власності Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації від 02 червня 2021 року №96. Відповідно до пункту 4.3 розділу 4 Контракту, керівник несе відповідальність за неякісне виконання обов`язків, покладених на керівника цим контрактом та статутом підприємства; несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам підприємства, несвоєчасність розрахунків з бюджетом та іншими державними фондами; не вжиття заходів щодо схоронності основних фондів підприємства, нераціональне використання грошових коштів, що надходять на підприємство; невжиття заходів щодо створення на кожному робочому місці умов праці відповідно до вимог нормативних актів, і недотримання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягненням 1) догана; 2) звільнення. Згідно до ст. 147-1 дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника. Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Зміст вищезазначених норм закону зобов`язує власника або уповноважений ним орган при вирішенні питань щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника довести до його відома про встановлені факти порушень, зажадати від нього пояснення та при застосуванні дисциплінарного стягнення в наказі (розпорядженні) зазначити за які конкретно порушення застосовано стягнення та в чому конкретно проявилося порушення. З огляду на вище вказане, суд вважає, що у розпорядженнях начальника Лисичанської міської військової адміністрації від 15.09.2022 №204 та від 16.09.2022 №205 не зазначені підстави та суть вчиненого порушення. Також вбачається, що 16.09.2022 на мобільний телефон позивача, за допомогою додатку WhatsApp, одночасно надійшли розпорядження про оголошення догани та про звільнення. Суд вважає, що в даному випадку має місце притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності двічі за один і той дисциплінарний проступок. Крім того, під час вирішення питання про притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення 16.09.2022 працівнику - [PERSON] не пропонувалось надати пояснення, що вказує на порушення положень 147-149 КЗпП України. Згідно пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 572/1644/17-ц (провадження № 61-42575св18) зроблено висновок, що «порушенням трудової дисципліни визнається невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, тобто для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності». Підставою для застосування і догани, і звільнення, відповідно до розпоряджень є порушення підпунктів 2.2.6, 2.2.10 пункту 2.2. контракту Відповідно до підпункту 2,2.6 пункту 2.2. керівник зобов`язується: «на вимогу Керівника Лисичанської міської ВЦА, заступників керівника, структурних підрозділів Лисичанської міської ВЦА надавати поточну інформацію про діяльність підприємства». Відповідно до підпункту 2.2.10 пункту 2.2. керівник зобов`язується: «виконувати розпорядження Керівника Лисичанської міської ВЦА, накази органу управління, виданих в межах їх компетенції і які відносяться до діяльності підприємства». При цьому судом встановлено, що в оскаржуваних розпорядженнях начальника Лисичанської міської військової адміністрації не зазначено, яка саме інформація про діяльність підприємства не надана і яке саме розпорядження або наказ, видані в межах компетенції, не виконані підприємством. Таким чином можливо зробити висновко про те, жодне з розпоряджень начальника Лисичанської міської військової адміністрації не містить в собі суті порушення, а лише формальне посилання на пункти контракту. Також судом встановлено, що Лисичанська міська військова адміністрація Сєвєродонецького району Луганської області утворена Указом Президента України від 11.06.2022 року №406/2022 «Про утворення військової адміністрації». Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» на територіях, на яких введено воєнний стан, для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян можуть утворюватися тимчасові державні органи - військові адміністрації. Відповідно до статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про критичну Інфраструктуру», цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Повноваження військових адміністрацій здійснюються ними в порядку, визначеному законами України для здійснення повноважень відповідних місцевих державних адміністрацій та органів місцевого самоврядування, з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Частиною 2 статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначені повноваження військових адміністрації населених пунктів, які вони здійснюють на відповідній території. На сьогодні місто Лисичанськ та населені пункти, які увійшли до складу Лисичанської міської територіальної громади перебувають в тимчасовій окупації. Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено, що у разі утворення військової адміністрації населеного пункту (населених пунктів) Верховна Рада України за поданням Президента України може прийняти рішення про те, що у період дії воєнного стану та 30 днів після його припинення чи скасування: 1) начальник військової адміністрації: - крім повноважень, віднесених до його компетенції цим Законом, здійснює повноваження сільської, селищної, міської ради, її виконавчого комітету, сільського, селищного, міського голови; - може затвердити тимчасову структуру виконавчих органів сільської, селищної, міської ради (для працівників, посади яких не включені до тимчасових штатних розписів, оголошується простій або здійснюється їх переведення на рівнозначну чи нижчу посаду); 2) апарат сільської, селищної, міської ради та її виконавчого комітету, інші виконавчі органи (з урахуванням абзацу третього пункту 1 цієї частини), комунальні підприємства, установи та організації відповідної територіальної громади підпорядковуються начальнику відповідної військової адміністрації. Однак Верховною Радою України таке рішення не приймалось, в тому числі і щодо підпорядкованості комунальних підприємств, установ, організацій начальнику військової адміністрації, в зв`язку з чим можливо зробити висновок щодо правомірності прийняття будь-яких рішень відносно комунальних підприємств. Відповідно до Статуту ЛКСП «Лисичанськводоканал» засновником підприємства є Лисичанська міська рада, власником є: на період виконання військово-цивільною адміністрацією повноважень Лисичанської міської ради - Лисичанська міська військово-цивільна адміністрація. Згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації не є правонаступниками прав та обов`язків військово-цивільних адміністрацій. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження начальника військової адміністрації визначені частиною шостою статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Так, відповідно пункту 3 частини 6 статті 15 до повноважень начальника військової адміністрації віднесено призначення на посади та звільнення з посад посадових і службових осіб, інших працівників відповідної військової адміністрації, але не надані повноваження щодо призначення та звільнення керівників комунальних підприємств, установ, організацій. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно довідки про заробітну плату від 19.09.2022 року №19/09-2022, судом встановлено, що за останні два місяці роботи, що передували звільненню, позивач отримував заробітну плату: за липень 2022 року -117161,82 грн., за серпень 2022 року - 117161,82 грн. Отже судом встановлено, що середньоденна заробітна плата у позивача за два відпрацьовані місяці перед звільненням становить 5325, 54грн. (117161,82+117161,82 = 234323,64 грн. :44 роб. днів в липні та серпні). Тому сума, яка підлягає до виплати позивачу за час вимушеного прогулу за період з 17.09.2022 по 07.03.2023 становить 649715.88 грн (122 робочих днів * 5325,54 грн.), які слід стягнути на користь позивача. Статтею 160 КЗпП України встановлено, що постійний контроль за додержанням працівниками вимог нормативних актів про охорону праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Трудові колективи через обраних ними уповноважених, професійні спілки в особі своїх виборних органів і представників контролюють додержання всіма працівниками нормативних актів про охорону праці на підприємствах, в установах, організаціях. Відповідно до п. а ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Україною 04.02.1994 року та набрала чинності для України 16.05.1995 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України, тому є підстави для скасування розпорядження про звільнення позивача та поновлення його на роботі. Відповідно до статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-511цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 299/967/15 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню. Враховуючи вище зазначене та виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Судові витрати по справі на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. Суд не вбачає належних підстав для відмови у задоволенні вимоги щодо стягнення судових витрат понесених позивачем на правову допомогу.

Outcome: approved