Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила права користування житловим приміщенням, стягнення коштів за несплату комунальних послуг. В обґрунтування позову зазначив, що йому на підставі свідоцтва про право власності на житло належить 1/3 частка кімнати за адресою: [ADDRESS] . Іншими співвласниками кімнати є його колишня дружина відповідачка [PERSON] та син [PERSON] . Разом з позивачем в кімнаті зареєстрована його колишня дружина [PERSON] , яка тривалий час у кімнаті не проживає та добровільно змінила місце проживання, не бере участь у витратах по утриманню цієї кімнати. Просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання вказаної особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнути 1/3 частку від комунальних послуг за період з квітня 2019 року по серпень 2021 року. Позивач, відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно свідоцтва про право власності на житло серії [NUMBER] від 03.04.2012 року, виданого на підставі розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради від 27.03.2012 року № 255/А, право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , належить: 1/3 частини [PERSON] , 1/3 частини [PERSON] та 1/3 частини [PERSON] . Згідно Витягу про державну реєстрацію прав № 33988393, право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації Полтавської обласної ради» 27.04.2012 року. З Реєстру територіальної громади Автозаводської районної адміністрації [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказані положення також кореспондують ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами. Гарантуючи захист права власності, закон тим самим надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначені матеріально-правові норми за своїм змістом визначають право власника\~вимагати відновлення свого порушеного права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив захистити права як власника житлового приміщення шляхом визнання його колишньої дружини [PERSON] як колишнього члена сім`ї такою, що втратила право користування житлом в порядку ст.405 ЦК України з огляду на її не проживання в квартирі понад один рік. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, конструкція ст.405 ЦК України передбачає,\~що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та відмінними від власників житла усунення порушення його прав шляхом визнання втратившим право користування. Можливість визнання втратившим право користування житлом його власника / співвласника положеннями діючого законодавства не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантів захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Мотиви несення позивачем додаткових витрат по оплаті комунальних послуг за відповідачку не є достатніми для позбавлення їх права користування житлом. Доказів, які б свідчили про припинення права власності\~відповідачки\~на належну їй частку в спірній кімнаті в розумінні ст.ст. 346, 365 ЦК України, у тому числі за вимогами інших співвласників, які б визначали можливість визнання її такою, що втратила право користування житлом із застосуванням ст.405 ЦК України, в ході судового розгляду сторонами не надано. Вказані обставини в їх сукупності приводять суд до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині в аспекті застосування обраного ним способу захисту прав, який є неналежним та суперечить ст.16 ЦК України. У зв`язку з викладеним суд не приймає до уваги, долучені позивачем докази, а саме вимогу претензію від 10.08.2021 року, відповідь на вимогу претензію 21.09.2021 року, акт про фактичне не проживання від 09.09.2021 року. Щодо вимог в частині стягнення коштів за сплачені комунальні послуги у сумі 7941,36грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 358, 360 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть\~домовитися про\~порядок володіння\~та користування\~майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. На підтвердження витрат на утримання спільного майна, позивач надав квитанції про сплату ним комунальних послуг за нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , за квітень 2019 року - 1097грн., за травень 2019 року 721,65, за червень 2019 року 672,73, за липень 2019 року 599,58, за серпень 2019 року 411,04, за вересень 2019 року 459,05грн., за жовтень 2019 року 395,39грн., за листопад 2019 року 951,40грн., за грудень 2019 року 1207,36грн., за січень 2020 року 1048,30грн., за лютий 2020 року 1066грн., за березень 2020 року 935,13, за квітень 2020 року 742,50грн., за травень 2020 року 457,50грн., за червень 2020 року 389грн, за липень 2020 року 1018,50грн., за серпень 2020 року 213грн., за вересень 2020 року 315,50грн., за жовтень 2020 року 559грн., за листопад 2020 1303,90грн., за грудень 2020 року 1380,45грн., за січень 2021 року 2554,69грн., за березень 2021 року 1338грн., за квітень 2021 року 740,03грн., за травень 2021 року 621,96грн., за червень 2021 року 570,84грн., за липень 2021 року 556,44грн. Квитанції про оплату за газ за квітень 2021 року - 270грн., за червень 2021 року - 275грн. На загальну суму 22870,94грн. Від цієї суми 1/3 складає 7623,64грн. Отже, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення частково на користь відповідача.

Outcome: partial