Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом та, уточнивши позовні вимоги, просить визнати неправомірним рішення № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] [PERSON] », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] [PERSON] та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] ; скасувати рішення та запис державного реєстратора Моршинської міської ради Магуцій Христини Василівни щодо реєстрації земельної ділянки площею 0,0029 га по [ADDRESS] за [PERSON] (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353); стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки адвокат Мундяк М.М. покликався на те, що 14 серпня 2019 року позивачка [PERSON] після смерті [PERSON] отримала в Стрийській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цегляний гараж загальною площею 30,1 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний гараж належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 15 серпня 1991 року. Після оформлення спадщини на даний гараж позивачка [PERSON] надала його в безоплатне користування на два роки [PERSON] , оскільки останній працював керівником її чоловіка в ПрАТ «Оскар». Влітку 2020 року [PERSON] помер. Після його похорону [PERSON] зателефонувала до його дружини [PERSON] щодо повернення даного гаражу, на що остання повідомила, що ніякий гараж повертати не збирається, на ньому змінено вхідні замки та під даним гаражем приватизовано земельну ділянку на її дочку [PERSON] . Позивачка звернулась у Моршинську міську раду з вимогою пояснити їй, як могли приватизувати земельну ділянку чужі люди під гаражем , який належить їй на праві власності, на що в Моршинській міській раді повідомили, що померлий ввів їх в оману та вказував, що гараж належить саме йому, але правовстановлюючі документи у нього на гараж відсутні. Рішенням № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] [PERSON] та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] . Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0029 га, кадастровий номер 4610700000:01:005:0353, реєстраційний номер 1907441446107, за [PERSON] . Враховуючи наведене, позивачка змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги позивачки не визнає та вважає їх такими, що не підлягають до задоволення у зв`язку з їх необгрунтованістю. Зокрема, зазначає, що вона є членом гаражного товариства « [INFO] », яке знаходиться в [ADDRESS] , та є власником гаражу № [NUMBER] у вказаному товаристві площею 26,23 кв.м, що підтверджується довідкою від 05.10.2018. Відповідно до рішення Моршинської міської ради від 20 червня 2019 року вона стала власником земельної ділянки, кадастровий №4610700000:01:005:0353, площею 0,0029 га по [ADDRESS] . Позивачка мотивує порушення її прав належністю їй на праві власності гаражу «6Д» по [ADDRESS] площею 30,1 кв.м на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 14.08.2019 Стрийською державною нотаріальною конторою. Як вбачається з долучених до матеріалів справи документів, зокрема рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради № 48 від 20 травня 2015 року, вказаному гаражу присвоєно адресний номер «6Д» по [ADDRESS] . Тобто її гараж та земельна ділянка та гараж позивачки є різними за своїми характеристиками (зокрема площа) та розташовані за різними адресами. Представником відповідача Моршинською міською ради подано відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що [PERSON] звернулась до Моршинської міської ради у порядку ст. 118 Земельного кодексу України із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, зазначивши цільове призначення земельної ділянки, її орієнтовні розміри та долучивши документи, передбачені ч. 6 ст. 118 ЗКУ: графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. 15 листопада 2018 року Моршинською міською радою прийнято рішення № 720, яким надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва гаража. Водночас, у Держаному реєстрі речових прав на час прийняття спірного рішення були відсутні відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно по [ADDRESS] та по [ADDRESS] . Крім цього, позивачка зареєструвала речове право на нерухоме майно (гараж) 14.08.2019, тобто після прийняття міською радою оскаржуваного рішення. Тому, 20 червня 2019 року Моршинською міською радою прийнято рішення № 863, яким затверджено поданий [PERSON] на розгляд ради проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража площею 0,0029 га по [ADDRESS] , оскільки така розроблялась ліцензійною установою, сертифікованими інженерами та була погоджена у спосіб, визначений ст. 186-1 ЗКУ, яка діяла на час затвердження документації, Держгеокадастром. Отже, у Моршинської міської ради не було підстав, які передбачені у Земельному кодексі України, для відмови у прийнятті рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0035 га [PERSON] та рішення про затвердження такої документації. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 серпня 2021 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /Т. 1 а.с. 24/ Ухвалою від 09.08.2021 позов [PERSON] залишено без руху та надано термін для усунення недоліків /Т. 1 а.с. 25-26/. 09.09.2021 представником позивачки [PERSON] адвокатом Мундяком М.М. усунуто недоліки позовної заяви /Т. 1 а.с. 29-30/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.09.2021 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , Моршинської міської ради про усунення перешкод у користуванні гаражем та скасування права власності на земельну ділянку прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 28.09.2021. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /Т. 1 а.с. 31/. Ухвалою від 28.09.2021 підготовче судове засідання відкладено на 22.10.2021 /Т. 1 а.с. 39/. В підготовчому судовому засідання 11.11.2021 відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву /Т. 1. а.с. 58-62/. В підготовчому судовому засідання 24.12.2021 представником відповідача Моршинської міської ради Гульчій І.А. подано відзив на позовну заяву /Т. 1 а.с. 77-79/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.01.2022 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Моршинської міської ради про усунення перешкод у користуванні гаражем та скасування права власності на земельну ділянку. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 09.02.2022 /Т. 1 а.с. 91/. Ухвалою від 14.07.2022 справу розглядом відкладено на 14.09.2022 /Т. 1 а.с. 138/. Ухвалою від 13.10.2022 суд відклав розгляд справи та повернувся до підготовчого засідання /Т. 1 а.с. 161/. Ухвалою від 25.10.2022 підготовче судове засідання відкладено на 14.11.2022 /Т. 1 а.с. 167/. Ухвалою від 14.11.2022 задоволено клопотання представника позивачки [PERSON] адвоката Мундяка Мирона Мироновича про забезпечення доказів /Т. 1 а.с. 177/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16.01.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Моршинської міської ради про скасування права власності на земельну ділянку. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 31.01.2023 /Т. 2 а.с. 11/. Ухвалою від 31.01.2023 справу розглядом відкладено на 14.02.2023 /Т. 2 а.с. 18/. Розгляд справи по суті відбувся 02.03.2023 за участі позивачки [PERSON] , її представника адвоката Мундяка М.М., представника відповідачки [PERSON] адвоката Поврозника А.П. та представника відповідача Моршинської міської ради Семків С.Р. Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] , її представник адвокат Мундяк М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Поврозник А.П. позов заперечив з підстав, наведених у відзиві. Представник відповідача Моршинської міської ради Семків С.Р. позов визнала, щодо його задоволення не заперечила. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 15.08.1991 на праві власності належав гараж у [ADDRESS] . 1 а.с. 17/. На підставі рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області № 48 від 20.05.2015 «Про присвоєння адресного номеру гаражу по [ADDRESS] » присвоєно гаражу [PERSON] по вулиці 50-річчя УПА в місті Моршині порядковий номер «6Д» /Т. 1 а.с. 12/. Також судом встановлено, що згідно із заповітом від 14.12.2018 [PERSON] все належне їй майно заповіла [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2019 [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , гараж цегляний, який знаходиться по [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 11, 13-16/. Згідно з технічним паспортом від 20.08.2019 на гараж № [NUMBER] загальна площа такого становить 30,1 кв.м /Т. 1 а.с. 8-9/. Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2019 [PERSON] 14.08.2019 зареєструвала право власності на гараж [ADDRESS] /Т. 1 а.с. 10/. Також судом встановлено, що рішенням № 863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] [PERSON] » затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] [PERSON] та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] . 1 а.с. 18/. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта відповідачка [PERSON] 02.09.2019 зареєструвала право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га. Підставою для державної реєстрації права власності стало вищевказане рішення Моршинської міської ради Львівської області № 863 від 20.06.2019 /Т. 1 а.с. 19-21/. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивачки реалізувати законне право на отримання у власність земельної ділянки під належним їй об`єктом нерухомості гаражем та відсутністю фактичної можливості його реалізації у зв`язку із реєстрацією 02.09.2019 права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] на підставі рішення Моршинської міської ради, що є предметом оскарження. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Конституції України, Цивільного кодексу України та Земельного кодексу України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Більше того, відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про землеустрій» (в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: завдання на розроблення проекту землеустрою; пояснювальну записку; копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями; матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми та значними наслідками, які розташовані на земельній ділянці; розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки); акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); перелік обмежень у використанні земельних ділянок; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); кадастровий план земельної ділянки; матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивачці [PERSON] на праві власності належить гараж « [ADDRESS] , який вона отримала в спадок після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Право власності за [PERSON] зареєстровано 14.08.2019 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.08.2019. Також судом встановлено, що право власності на земельну ділянку під вищезгаданим об`єктом нерухомого майна 02.09.2019 зареєстровано за відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Моршинської міської ради Львівської області № 863 від 20.06.2019. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивачки реалізувати законне право на отримання у власність земельної ділянки під належним їй об`єктом нерухомості гаражем та відсутністю фактичної можливості його реалізації у зв`язку із реєстрацією 02.09.2019 права власності на вказану земельну ділянку за відповідачкою [PERSON] на підставі рішення Моршинської міської ради № 863 від 20.06.2019, що є предметом оскарження. Позивачка та її представник адвокат Мундяк М.М., аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на наявність зареєстрованого речового права на гараж, для обслуговування якого бажають отримати земельну ділянку та відсутністю фактичної можливості його реалізації у зв`язку із реєстрацією права власності на вказану земельну ділянку за [PERSON] . Водночас, представник відповідачки [PERSON] адвокат Поврозник А.П., заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що [PERSON] є членом гаражного товариства « [INFO] », що в [ADDRESS] , та власником гаража № [NUMBER] площею 26,23 кв.м у вказаному товаристві та земельної ділянки за вказаною адресою. При цьому гараж та земельна ділянка [PERSON] в [ADDRESS] та гараж [PERSON] по [ADDRESS] є різними за своїми характеристиками та розташовані за різними адресами. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивачки та її представника адвоката Мундяка М.М. належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи відповідачки [PERSON] та її представника адвоката Поврозника А.П. помилковими з огляду на таке. Суд критично оцінює доводи відповідачки [PERSON] та її представника адвоката Поврозника А.П. про розташування гаража позивачки та земельної ділянки відповідачки за різними адресами як на підставу для відмови в позові. Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що сторони є членами гаражного товариства «Явір» та відповідно з наданої товариством інформації власниками гаража № [NUMBER] , який належить [PERSON] , та гаража № [NUMBER] , який належить [PERSON] Адреса реєстрації товариства: [ADDRESS] . 1 а.с. 60, 86/. Крім цього, відповідно до відомостей з реєстру речових прав відповідачка [PERSON] 02.09.2019 зареєструвала право власності на земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] в гаражному товаристві « [INFO] ». Тобто, незважаючи на різне адресне найменування, як гараж позивачки [ADDRESS] , так і земельна ділянка відповідачки [PERSON] , право власності на яку зареєстровано на підставі оскаржуваного рішення, в [ADDRESS] , знаходяться в гаражному товаристві « [INFO] , що за адресою: [ADDRESS] . Аналізом представлених сторонами документів суд дійшов висновку, що вищевказані особливості розташування згаданих об`єктів нерухомого майна стали можливими у зв`язку із присвоєнням адрес різним за типом об`єктам нерухомого майна (гараж та земельна ділянка) в різні часові проміжки. При цьому, вулиця 50-річчя УПА є перпендикулярною до [ADDRESS] та відповідною стороною гаражне товариство примикає до неї. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомила, що працює головним архітектором Моршинської міської ради. З приводу спору зазначила, що кожен власник приватизує земельну ділянку під належний йому на праві власності гараж. В гаражному товаристві « [INFO] » переважну більшість складають металеві гаражі. Гаражне товариство « [INFO] » розташоване по [ADDRESS] та межує з перпендикулярною до неї вулицею 50-річчя УПА. Окрема земельна ділянка гаражному товариству не виділялася. Члени гаражного товариства звертаються з відповідними документами про безоплатну передачу земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, що вчинила і [PERSON] , представивши довідку, що є членом згаданого гаражного товариства. Безпосередньо на місце знаходження земельної ділянки вона не виходила, оскільки це робить землевпорядник, який готує відповідне рішення та передає їй на погодження. На момент прийняття Моршинскою міською радою оскаржуваного рішення право власності на гараж за позивачкою [PERSON] зареєстровано не було, проте схематично гараж, належний на праві власності [PERSON] , знаходиться на земельній ділянці площею 0,0029 га, безоплатно переданій у власність [PERSON] . З відповіді Моршинської міської ради № 323/06.24 від 13.10.2022 судом встановлено, що [PERSON] зверталась із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі їй у власність для будівництва та обслуговування гаража орієнтовною площею 0,0040 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , проте їй повідомлено, що вказана земельна ділянка вже перебуває у приватній власності /Т. 1 а.с. 151/. Крім цього, з довідки № 235 від 2210.2021, виданої відділом архітектури Моршинської міської ради, встановлено, що гараж, який перебуває у власності [PERSON] на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.08.2019, розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 4610700000:01:005:0353, по [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ) /Т. 1 а.с. 63/. Вище вказане підтверджує доводи позивачки про те, що належний їй гараж знаходиться на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано за відповідачкою [PERSON] на підставі оскаржуваного рішення Моршинської міської ради № 863 від 20.06.2019. Більше того, відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до\~ст.\~50\~ЗУ «Про\~землеустрій» (в\~редакції,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин)\~проекти землеустрою\~щодо відведення\~земельних ділянок\~включають: завдання\~на розроблення\~проекту землеустрою; пояснювальну\~записку; копію\~клопотання (заяви)\~про надання\~дозволу на\~розроблення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки (у\~разі формування\~та/або\~зміни цільового\~призначення земельної\~ділянки за\~рахунок земель\~державної чи\~комунальної власності); рішення\~Верховної Ради\~Автономної Республіки\~Крим,\~Ради міністрів\~Автономної Республіки\~Крим,\~відповідного органу\~виконавчої влади\~або органу\~місцевого самоврядування\~про надання\~дозволу на\~розроблення проекту\~землеустрою щодо\~відведення земельної\~ділянки (у\~випадках,\~передбачених законом); письмову\~згоду землевласника\~(землекористувача),\~засвідчену нотаріально\~(у\~разі викупу\~(вилучення)\~земельної ділянки\~в порядку,\~встановленому законодавством),\~або рішення\~суду; довідку\~з державної\~статистичної звітності\~про наявність\~земель та\~розподіл їх\~за власниками\~земель,\~землекористувачами,\~угіддями; матеріали\~геодезичних вишукувань\~та землевпорядного\~проектування (у\~разі формування\~земельної ділянки); відомості\~про обчислення\~площі земельної\~ділянки (у\~разі формування\~земельної ділянки); копії правовстановлюючих\~документів на\~об`єкти нерухомого\~майна для\~об`єктів будівництва,\~що за\~класом наслідків\~(відповідальності)\~належать до\~об`єктів з\~середніми та\~значними наслідками,\~які розташовані\~на земельній\~ділянці; розрахунок розміру\~втрат сільськогосподарського\~та лісогосподарського\~виробництва (у\~випадках,\~передбачених законом); розрахунок\~розміру збитків\~власників землі\~та землекористувачів\~(у\~випадках,\~передбачених законом); акт\~приймання-передачі\~межових знаків\~на зберігання\~(у\~разі формування\~земельної ділянки); акт\~перенесення в\~натуру (на\~місцевість)\~меж охоронних\~зон,\~зон санітарної\~охорони,\~санітарно-захисних\~зон і\~зон особливого\~режиму використання\~земель за\~їх наявності\~(у\~разі формування\~земельної ділянки); перелік\~обмежень у\~використанні земельних\~ділянок; викопіювання\~з кадастрової\~карти (плану)\~або інші\~графічні матеріали,\~на яких\~зазначено бажане\~місце розташування\~земельної ділянки\~(у\~разі формування\~земельної ділянки); кадастровий\~план земельної\~ділянки; матеріали\~перенесення меж\~земельної ділянки\~в натуру\~(на\~місцевість)\~(у\~разі формування\~земельної ділянки); матеріали погодження проекту землеустрою. Так, з витребуваної ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.11.2022 технічної документації щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража, кадастровий номер 4610700000:01:005:0353, площею 0,0029 га по [ADDRESS] [PERSON] судом встановлено, що на вказаній земельній ділянці наявний об`єкт нерухомого майна. У зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на згаданий об`єкт нерухомого майна 01.04.2019 у погодженні проекту землеустрою було відмовлено, оскільки такий не відповідає земельному законодавству та прийнятим відповідно до нього нормативно-правовим актам. На виправлення неточностей [PERSON] не подано правовстановлюючі документи на гараж, а викопіювання з генерального плану м. Моршина /Т. 1 а.с. 182-254/. Будучи наділеною процесуальним правом подачі доказів, відповідачка [PERSON] не надала суду правовстановлюючих документів на гараж у гаражному товаристві « [INFO] ». Разом з тим, оглядом схематичного зображення місця розташування гаража № [NUMBER] [PERSON] , наданого нею до відзиву, та схематичного зображення місця розташування гаража № [NUMBER] [PERSON] , наданого Моршинською міською радою, встановлено співвпадіння їх розташування, проте правовстановлюючі документи на гараж наявні виключно в позивачки [PERSON] /Т. 1 а.с. 61, 85/ Фактично, звертаючись із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі їй у власність для обслуговування гаражу, відповідачка [PERSON] видавала гараж [PERSON] за такий, що належить їй. Враховуючи вищенаведене, наявні всі підстави для визнання неправомірним рішення №863 від 20 червня 2019 року Моршинської міської ради «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража по [ADDRESS] [PERSON] », яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуального гаража (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] [PERSON] та передано [PERSON] безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353) площею 0,0029 га по [ADDRESS] . Що стосується вимог про скасування рішення та запису державного реєстратора Моршинської міської ради Магуцій Христини Василівни щодо реєстрації земельної ділянки площею 0,0029 га по [ADDRESS] за [PERSON] (кадастровий номер 4610700000:01:005:0353), то слід зазначити наступне. За змістом статей 3, 15, 16\~ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року в справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц). За змістом пункту 1 частини першої статті 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (далі - Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.\~11\~зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У ч. 2 ст. 26 Закону України\~№ 1952 (у редакції, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення та проведення державної реєстрації) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, ст. 26 Закону України\~№ 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України\~№ 1952 (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України\~ №\~1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому необхідність застосування позивачкою такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачці відновлення порушеного права, а отже, неспроможний надати особі ефективний захист її прав. Водночас суд зазначає, що у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Таким чином, зважаючи на те, що з 16.01.2020 законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак необхідність застосування позивачкою способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати їй відновлення порушеного права, а значить неспроможний надати особі ефективний захист її прав, є помилковим. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 461/6098/19, від 23 червня 2020 року в справах № 906/516/19, №905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року в справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року в справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року в справі № 916/2464/19 та від 03 вересня 2020 року в справі № 914/1201/19. А тому вимоги про скасування рішення та запису державного реєстратора є безпідставними. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з урахуванням встановлених судом обставин. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1)\~у разі\~задоволення позову\~-\~на відповідача; 2)\~у разі\~відмови в\~позові -\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення тільки однієї немайнової вимоги позивачки, а тому з [PERSON] та Моршинської міської ради на користь позивачки слід стягнути по 454,00 грн понесених нею судових витрат. Доказів понесення позивачкою інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, окрім як сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду, матеріали справи не містять.

Outcome: partial