Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить усунути перешкоди в користуванні житловим будинком, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно договору-дарування від 17.01.2003 року позивач є власником даної квартири. У квартирі зараз проживає вона разом з членами своєї сім`ї, а також зареєстрований відповідач по справі [PERSON] її добрий знайомий у 2017 році звернувся до неї з проханням дозволити йому трохи пожити в її квартирі та зареєструватись в ній для працевлаштування у м. Києві. Вона дала на це згоду та він був за її заявою від 23.02.2017 року зареєстрований в належній їй квартирі. Після цього відповідач декілька тижнів проживав у [PERSON] , десь працевлаштувався і обіцяв знятись з реєстрації. Влітку 2017 року [PERSON] забрав всі свої речі та пішов проживати в інше місце, однак свою обіцянку добровільно написати заяву про зняття з реєстрації він не виконав. З цього часу він в квартирі не з`являвся і його речей в квартирі немає, що позивач може підтвердити показами свідків. Вважає, що хоча й відповідач проживав та був зареєстрований в належній їй квартирі, однак тривалий час (більше 5 років) без поважних причин в квартирі не проживає, житлом не цікавиться, ніяких витрат по утриманню та ремонту квартири він не несе. Позивач отримує невелику заробітну плату і фактично позбавлена можливості оформити субсидію на утримання житлового приміщення по причині реєстрації в її будинку працездатного відповідача. [PERSON] в даний час з позивачем не спілкується, де він проживає, їй не повідомив, на прохання знятись з реєстрації в добровільному порядку не реагує, а тому позивач змушений звертатись до суду з даною заявою. Ухвалою суду від 30 серпня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 листопад 2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з наведених у позові підстав, проти заочного рішення не заперечував. Судові витрати просив покласти на позивача. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, у тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, не скористався своїм правом та не надав суду відзив на позовну заяву і всі письмові докази, а тому суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Встановлено, що позивач на підставі договорів дарування від 17 січня 2003 року та від 27 березня 2007 року, станом на 03.09.2019 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 33048544 від 29 серпня 2019 року Відповідно до витягів з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 22.03.2017 року, [PERSON] , та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З акту обстеження матеріально-побутових умов складеного депутатом Вишгородської міської від 26.07.2022 року, вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак з 2020 року по теперішній час фактично не проживає. У судовому засіданні був допитаний в якості свідка [PERSON] , який зазначив, що є сином позивача, пояснив, що дійсно [PERSON] зареєстрований в даній квартирі з 2017 року. Однак влітку 2017 року він забрав всі свої речі та пішов. Пообіцяв, що зніметься з реєстрації, проте так цього і не зробив. Тож зазначив, що з літа 2017 року по теперішній час [PERSON] не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відтак, судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за вищевказаною адресою, добровільно висилився з квартири позивача, в якому його особистих речей немає, витрат по утриманню будинку не несе. Перешкод в користуванні житловим приміщенням відповідачу позивачем не чинилося. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Як передбачено ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Крім того, варто зазначити, що захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідачем не надано суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також жодних належних та допустимих доказів в спростування доводів позивача. Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, положень чинного законодавства України, досліджених доказів, враховуючи, що відповідач не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , більше п`яти років без поважних причин, житлом не цікавиться, ніяких витрат по утриманню та ремонту квартири не несе, добровільно не знявся з реєстрації з даної квартири, чим перешкоджає позивачу користуватися своїм майном, отже суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved