Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

[PERSON] через свого представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю особи. Просила стягнути з АТ «Українська залізниця» на її користь 500 000 грн. як відшкодування моральної шкоди; 9 950 грн. як відшкодування коштів на поховання; 40 620 грн. як відшкодування коштів на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника. В обґрунтування позову позивачка [PERSON] посилалась на такі обставини. 04.06.2019 р. поїзд № 3441 (2ТЕ10М №2419, ТЧМ-6) на 104 км ПК2 ДН-2 ім. Т. Шевченка, ст. Розкошівка скоїв наїзд на [PERSON] , [INFO] , який від отриманих травм помер. За фактом настання цієї події було внесено відомості до ЄРДР за № 12019020000000252 та розпочато досудове розслідування. Постановою слідчого від 30.07.2019 р. кримінальне провадження було закрито. Із зазначеної постанови випливає, що між наїздом на [PERSON] (тобто дією джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України) та смертю останнього наявний причинно - наслідковий зв`язок. Як зазначено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2016 р. у справі № 607/18544/14-ц, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, необхідно: 1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв`язок між подією та заподіянням шкоди. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 30.07.2019 р., у даному випадку має місце і перший, і другий елемент, необхідні для відшкодування шкоди. Поїзд № 3441 (2ТЕ10М №2419, ТЧМ-6), який скоїв смертельний наїзд на [PERSON] , є власністю АТ «Українська залізниця», що підтверджується листом-відповіддю від 15.05.2021 р. за № 9Е-01/1405. Зазначений лист підтверджує, що машиніст поїзда № 3441 (2ТЕ10М №2419, ТЧМ-6) [PERSON] , який 04.06.2019 р. скоїв наїзд на [PERSON] , перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». Позивачка є матір`ю загиблого, що підтверджується свідоцтвом про народження. Вона втратила рідного сина, близьку людину, який був її опорою та підтримкою. Повністю зруйновано її нормальне життя. Загибель спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Позивачка була близькою з сином, постійно спілкувалась, отримувала від нього підтримку та допомогу. Загиблий був молодого віку, тому позивачка позбавлена можливості розраховувати на підтримку сина в майбутньому, тобто в похилому віці вона не зможе розраховувати на допомогу сина. Втрата сина тягне за собою необхідність докладати додаткових зусиль і викликає таку необхідність також і в майбутньому. Незадовго до смерті загиблий проходив військову службу. Часто дзвонив до матері, яка з нетерпінням чекала його і була дуже щасливою, що він вже нарешті вдома. По закінченню служби у Збройних силах України загиблий вирішив жити з матір`ю, що свідчить про їх близькість. Син був її підтримкою та помічником по господарству. Він офіційно влаштувався на роботу аби допомагати забезпечувати родину. Загиблий не був одружений та не мав дітей, тому його сім`єю були лише батьки. Позивачка позбавлена можливості мати внуків, тобто дітей загиблого. Тепер мати позбавлена як моральної так і матеріальної підтримки від свого сина. В житті позивачки стались невиправні зміни, більше ніколи вона не зможе побачити рідного сина, побути разом. Втрата сина є однозначно передчасною, оскільки на момент смерті йому було лише 22 роки і будь-яких передумов до його смерті не було. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, то він ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Щодо характеру та обсягу страждань, емоції, пов`язані зі смертю, є особливими емоціями, які неможливо порівняти з будь-якими іншими стражданнями через їх глибину і тяжкість. Страждання позивачки, пов`язані зі смертю сина, є не «одномоментними», а «триваючими», тому що втрата сина є непоправною подією в житті матері. Втрата дитини спричиняє страждання та призводить до тяжких вимушених змін в житті будь-якої людини. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням наведеного вище, невідновності заподіяної шкоди, її тривалості та глибини страждань, вона оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті 500 000 грн. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Вона займалася організацією поховання загиблого сина та згідно з наданими чеками сплатила за це 9 950 грн. Крім того, вона сплатила за виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника 40 620 грн. З урахуванням наведеного вище відшкодуванню підлягають 50 570 грн. за витрати на поховання та встановлення надгробного пам`ятника загиблому. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідачем АТ «Українська залізниця» був поданий до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити повністю у задоволенні позову. У відзиві зазначено, що наказом від 04.06.2019 р. №10-289/407 виробничого підрозділу Шевченківська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» було створено комісію з розслідування смертельного травмування сторонньої особи [PERSON] . Комісією складено акт службового розслідування аварії Форми ЦРБО-2 від 18.06.2019 р. Згідно з п.9 акта встановлено, що 04.06.2019 р. о 01 год 05 хв. під час слідування по колії № 11 станції Розкошівка на 104 км пк.2, стажер машиніста поїзда № 3441 [PERSON] побачив людину, яка лежала в середині колії на шляху прямування. Машиніст одразу застосував екстрене гальмування при швидкості 60 км/год. Після зупинки поїзда помічник машиніста пішов оглянути місце події. При огляді було виявлене тіло сторонньої особи без ознак життя. Згідно з п.12 акта встановлено, що даний випадок пов`язаний з порушенням потерпілим [PERSON] вимог п. п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998 р. (із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства транспорту та зв`язку від 22.11.2007 р. № 1059), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.03.1998 р. за № 193/2633. Також потерпілий [PERSON] порушив вимоги п.3.16 Правил, де зазначено, що пасажирам забороняється перебувати ближче ніж 2 метри від краю платформи під час проходу поїзда без зупинки. В даному випадку потерпілий грубо порушив вказані Правила, а також згідно з постановою про закриття кримінального провадження від 30.07.2019 р. у крові [PERSON] виявлено алкоголь у концентрації 0,7 проміле, що свідчить про його перебування у стані алкогольного сп`яніння на момент пригоди. Він самостійно, умисно залишався на коліях, не покидаючи їх до моменту його зіткнення з потягом, під яким необхідно розуміти його таку протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого наслідку, а саме потрапляння під поїзд. Відсутність вини робітників залізничного транспорту підтверджується постановою від 30.07.2019 р. про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Дана постанова про закриття кримінального провадження не оскаржувалась. На відміну від автомобільного транспорту об`їхати потерпілого у поїзда можливості не має. Також поїзд згідно з своїми фізичними та технічними властивостями, враховуючи масу та швидкість, не може різко зупинитися, а тому має великий гальмівний шлях, на який машиніст поїзда вплинути не може. Посилання позивачки щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 50 570 грн. є безпідставними. Відповідно до п. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У вказаному випадку жодних неправомірних рішень, дій чи бездіяльності по відношенню до позивачки відповідачем не вчинялося. Посилання позивачки щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. також є безпідставними. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України. Спеціальними у співвідношенні із наведеними нормами є положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, що визначають порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, якими вона може підтвердити завдану їй моральну шкоду та її розмір. Крім цього, позивачкою не надано доказів, які б підтверджували факти, що стали наслідком сильних душевних страждань та пережитого нервового стресу. Представником позивачки [PERSON] була подана до суду відповідь на відзив. У відповіді зазначено, що при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). В матеріалах справи відсутні будь-які докази чи навіть версії щодо того, що потерпілий намагався скоїти суїцид. [PERSON] був молодим 22-річним чоловіком, який пройшов службу у Збройних силах України, щойно знайшов нову офіційну роботу, відчував на собі відповідальність за матір та планував подальше життя. Жодних передумов до його смерті не було. Твердження про умисел загиблого завдати собі шкоди не може ґрунтуватись лише на припущеннях відповідача та є неприйнятним. Також відповідач посилається на наявність вини в діях потерпілого, зокрема, порушення Правил безпеки на залізничному транспорті України. Однак, питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, наявність чи відсутність стану алкогольного сп`яніння згідно з практикою Верховного Суду є предметом оцінки судом доказів у сукупності, але в жодному разі не є підставою для відмови у відшкодуванні шкоди матері загиблого. Сам факт загибелі сина є безумовним свідченням глибини та тривалості страждань його матері. При визначенні розміру моральної шкоди обов`язково враховується те, як позивачка оцінює розмір грошового відшкодування спричиненої їй моральної шкоди, оскільки моральна шкода є особистісним і нерозривно пов`язаною з особою. Внаслідок події позивачка втратила рідного сина, близьку людину, який був її опорою та підтримкою, повністю зруйновано її нормальне життя. Загибель спричинила надзвичайні страждання, які продовжуються до цих пір. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні підтримала думку свого представника. Представниця відповідача АТ «Українська залізниця» Петрова Р.В. у судовому засіданні позов не визнала повністю, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення вказаних осіб, дослідивши письмові докази у справі: копії свідоцтва про народження [PERSON] , свідоцтва про смерть [PERSON] , довідки про причину смерті [PERSON] № 25 від 04.06.2019 р., постанови про закриття кримінального провадження від 30.07.2019 р., товарного чека про витрати на поховання № 36 від 04.06.2019 р., виданий ФОП [PERSON] , накладної на автобусне супроводження від 04.06.2019 р., виданої ФОП [PERSON] , товарного чека на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника № 894 від 30.05.2020 р., накладної-замовлення на виготовлення та встановлення надгробного пам`ятника № 894 від 05.03.2020 р., акта службового розслідування аварії від 18.06.2019 р., відповіді АТ «Українська залізниця» за № 9Е-01/1405 від 15.05.2021 р. на адвокатський запит про право власності на потяг, що здійснив наїзд на [PERSON] , інші письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] . [INFO] [PERSON] помер у віці 21 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Сичівської сільської ради Христинівського району Черкаської області. Відповідно до копії довідки про причину смерті [PERSON] за № 25 від 04.06.2019 р. причиною смерті останнього є гостра масивна крововтрата; сполучена травма голови та тіла з ампутацією нижніх кінцівок. 04.06.2019 р. за вказаним фактом було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12019020000000252 за ч. 3 ст. 276 КК України. 30.07.2019 р. вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю в діях машиніста вантажного потягу складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 30.07.2019 р. під час досудового розслідування було встановлено, що близько 01 год. 25 хв. 04.06.2019 р. на залізничній станції Розкошівка Теплицького району Вінницької області стався наїзд вантажного потягу № 3441 сполученням Христинівка - Вапнярка у складі локомотива 2ТЕ10М № 2419 на [PERSON] , який, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вийшов на залізничну колію. Внаслідок наїзду [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Відповідно до висновку судової - медичної експертизи № 23 від 11.07.2019 р. під час наїзду потягу [PERSON] отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент спричинення та перебувають у причинному зв`язку зі смертю останнього. Смерть [PERSON] настала від вказаної вище сполучної травми тіла та супроводжувалась масивним крововиливом. Під час отримання вказаних тілесних ушкоджень [PERSON] перебував у стоячому положенні повернутий спиною до потягу. У крові [PERSON] виявлено алкоголь у концентрації 0,7 проміле, що свідчить про його перебування у стані сильного алкогольного сп`яніння на момент пригоди. Вказана пригода сталася в темний час доби, в неосвітленому місці, на залізничному сполученні, за межами місць, де дозволено переходити залізничні колії. У даній ситуації машиніст діяв згідно з вимогами чинних норм, тобто при виявленні факту наїзду почав застосовувати гальмування, в подальшому діяв згідно з відомчими інструкціями. Виявити завчасно загиблого на коліях не мав змоги у зв`язку з темним часом доби, неосвітленістю місця події, зокрема не виключається факт раптового виходу [PERSON] на залізничні колії. Вказана пригода сталась внаслідок грубих порушень правил безпеки на залізничному транспорті [PERSON] , які призвели до загибелі останнього. У діях машиніста не вбачається порушень правил безпеки залізничного транспорту, які б перебували у причинному зв`язку з наслідками. З відповіді АТ «Українська залізниця» за № 9Е-01/1405 від 15.05.2021 р. на адвокатський запит вбачається, що тепловоз серії 2ТЕ10М № 2419 перебуває на інвентарному обліку регіональної філії «Одеська залізниця», виробничий підрозділ «Локомотивне депо Христинівка» (інв. № 1460501001261), що підтверджується відповідною довідкою. Відповідно до акта службового розслідування аварії від 18.06.2019 р. даний випадок пов`язаний з порушенням потерпілим [PERSON] вимог п. п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України за № 54 від 19.02.1998 р. (із змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 1059 від 22.11.2007 р.), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України за № 193/2633 від 24.03.1998 р. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з положеннями ч. ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб; шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 р. у справі №461/8496/15-ц зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, слід враховувати вимоги статей 1166, 1187 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 р. у справі № 760/28302/18-ц, від 02.11.2020 р. у справі № 133/1238/17. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч. 2 ст. 1193 ЦК України). Оскільки тепловоз серії 2ТЕ10М № 2419 (потяг № 3441) перебуває на інвентарному обліку виробничого підрозділу «Локомотивне депо Христинівка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», тобто останнє на відповідній правовій основі володіє ним, а машиніст вказаного тепловозу на момент події 04.06.2019 р. працював у виробничому підрозділі «Локомотивне депо Христинівка» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», тому АТ «Українська залізниця» має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України). Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція вини заподіювача шкоди. Досліджені докази свідчать про те, що в діях відповідача АТ «Українська залізниця» відсутня вина за фактом події за участі тепловозу серії 2ТЕ10М № 2419 (потяг № 3441), яка мала місце 04.06.2019 р. та внаслідок якої загинув [PERSON] . Однак в силу закону відповідач несе цивільно-правову відповідальність без вини як власник джерела підвищеної небезпеки. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 15.08.2019 р. у справі № 756/16649/13-ц. Суд враховує, що в даному випадку мала місце груба необережність потерпілого, який в порушення вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України перебував на залізничній колії. Умисел потерпілого слід відмежовувати від грубої необережності, яка за нормами ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою лише для зменшення розміру відшкодування за завдану шкоду. Під умислом прийнято розуміти психічне ставлення особи до своїх дій та їх наслідків, коли особа усвідомлює характер своїх дій, передбачає їх наслідки і бажає настання таких наслідків або свідомо їх допускає. Усвідомлення і передбачення становлять інтелектуальну ознаку умислу, а бажання настання наслідків або свідоме їх допущення - його вольову ознаку. При необережності, на відміну від умислу, вольова ознака полягає в тому, що особа або не передбачає наслідків своїх дій, хоча повинна і могла їх передбачати, або передбачала наслідки, але розраховувала на їх відвернення. У ході розгляду справи не встановлено, що шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. Доводи представниці відповідача з приводу того, що потерпілий [PERSON] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, свідомо нехтуючи Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, умисно залишився на коліях, не покидаючи їх до моменту зіткнення з потягом, тобто він не лише передбачав, але і свідомо бажав або свідомо допускав потрапляння під потяг, не підтверджуються належними та допустимими доказами. Також судом не встановлено, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили. За таких обставин наявні підстави для відшкодування моральної шкоди позивачці [PERSON] - матері загиблого [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права; якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що факт смертельного травмування [PERSON] стався внаслідок його грубої необережності, а саме: порушення ним пунктів 2.1., 2.2., 2.3., 2.5., 2.6. Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 54 від 19.02.1998 р., зареєстровано 24.03.1998 р. в Міністерстві юстиції України за № 193/2633, зі змінами, внесеними згідно з наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 1059 від 22.11.2007 р., відповідно до яких пішоходам дозволяється переходити залізничні колії тільки у встановлених місцях (пішохідні мости, переходи, тунелі, переїзди тощо); на станціях, де немає мостів і тунелів, громадянам належить переходити залізничні колії у місцях, обладнаних спеціальними настилами, біля яких встановлені покажчики «Перехід через колії»; перед тим, як увійти в небезпечну зону (ступити на колію), потрібно впевнитись у відсутності поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо); при наближенні поїзда (або локомотива, вагона, дрезини тощо) треба зупинитись поза межами небезпечної зони, пропустити його і, впевнившись у відсутності рухомого складу, що пересувається по сусідніх коліях, почати перехід; пішоходам забороняється ходити по залізничних коліях та наближатися до них на відстань менше п`яти метрів; пішоходам забороняється переходити і перебігати через залізничні колії перед поїздом (або локомотивом, вагоном, дрезиною тощо), що наближається, якщо до нього залишилося менше ніж 400 м. Факт порушення загиблим [PERSON] вказаних правил встановлено постановою від 30.07.2019 р. про закриття кримінального провадження № 12019020000000252 від 04.06.2019 р. за ч. 3 ст. 276 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. У ході розгляду справи не встановлено порушень працівниками залізниці правил безпеки руху, позивачкою не надано доказів на підтвердження цього, не встановлено таких порушень і матеріалами кримінального провадження. Враховуючи зазначені обставини, приймаючи до уваги те, що смерть [PERSON] сталася внаслідок його грубої необережності, а саме порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, суд вважає, що позивачці [PERSON] завдано моральну шкоду, яка пов`язана з душевними стражданнями через передчасну смерть сина. Сам факт загибелі сина позивачки [PERSON] під час події є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань останньої, враховуючи те, що згідно з ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Позивачка втратила рідного сина, близьку людину. Повністю зруйновано її нормальне життя. Втрата дитини спричинила душевні страждання та призвела до тяжких вимушених змін в житті позивачки. Загиблий був молодого віку, тому позивачка позбавлена можливості розраховувати на підтримку сина в майбутньому, тобто в похилому віці вона не зможе розраховувати на допомогу сина. Втрата сина тягне за собою необхідність для позивачки докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Загиблий не був одружений та не мав дітей. Позивачка позбавлена можливості в майбутньому мати внуків, тобто дітей загиблого. Позивачка позбавлена як моральної, так і матеріальної підтримки від свого сина. В житті позивачки стались невиправні зміни, більше ніколи вона не зможе побачити рідного сина, побути разом. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, то він ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Водночас, враховуючи той факт, що причиною нещасного випадку, який стався з [PERSON] , є невиконання ним вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, а також виявлення в його крові етилового спирту, що відповідає тяжкому ступеню алкогольного сп`яніння, розмір моральної шкоди суд визначає у сумі 70000 грн., що відповідає принципам розумності і справедливості. Тобто, позов в цій частині підлягає задоволенню частково. Позовні вимоги про відшкодування коштів на поховання, відшкодування коштів на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Згідно з ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Позивачка [PERSON] займалася організацією поховання загиблого сина та згідно з наданими письмовими доказами сплатила за це 9950 грн. Відповідно до товарного чека № 36 від 04.06.2019 р., виданого ФОП [PERSON] , позивачка понесла витрати на ритуальну атрибутику для поховання, в тому числі одяг, на суму 8 600 грн., копія товарного чека долучена до матеріалів справи. Згідно з накладною від 04.06.2019 р., виданою ФОП [PERSON] , яка містить відомості про сплату коштів 04.06.2019 р., позивачка понесла витрати на автобусне супроводження на суму 1350 грн., копія накладної долучена до матеріалів справи. Крім того, позивачка оплатила витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в розмірі 40 620 грн., що підтверджується товарним чеком № 894 від 30.05.2020 р., виданим ФОП [PERSON] , копія товарного чека долучена до матеріалів справи. Факт виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника на могилі [PERSON] підтверджується також накладною-замовленням № 894 від 05.03.2020 р. та фотокарткою встановленого на місці поховання надгробного пам`ятника, копія накладної-замовлення та фотокартка долучені до матеріалів справи. Враховуючи зазначені обставини, позовні вимоги про відшкодування коштів на поховання, відшкодування коштів на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника підлягають задоволенню.

Outcome: partial