Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

у січні 2023 позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовом, в якому просила визнати недійсним договір поруки № В-1/0246/07/92/10 від 27.10.2007, укладений між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначено про те, що 27.10.2007 між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] укладено кредитний договір № В-1/0246/07/92/10, цього ж дня між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] укладено договір поруки № В-1/0246/07/92/10 від 27.10.2007. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2011 стягнуто з [PERSON] як поручителя грошові кошти су зв?язку із невиконанням [PERSON] взятих на себе зобов?язань за кредитним договором. Позивач вказує, що під час укладення оспорюваного договору, її введено в оману щодо істотних умов договору поруки, а саме - щодо зобов?язання повернення кредитних коштів поручителем у випадку невиконання взятих на себе зобов?язань позичальником. Посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», просить позов задовольнити. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 05.01.2023 цивільну справу передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва (а.с. 12). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 15.02.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 20-21). 21.02.2023 до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. Вказано, що укладений 27.10.2007 між сторонами договір поруки відповідає усім вимогам, передбаченим ст. 203 ЦК України. Позивачем не надано докази недійсності оспорюваного договору. У період з 30.04.2015 по 10.11.2015 за місцем роботи позивача ТзОВ «Будинок побуту «Столичний» здійснювалось вирахування із заробітної плати для погашення заборгованості згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2011 р. 12.06.2015 поручитель зверталась до Дарницького районного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2011 р., що, на думку відповідача, спростовує доводи позивача про необізнаність з умовами оспорюваного договору. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 27.10.2007 між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки № В-1/0246/07/92/10 (а.с. 6), за умовами якого поручитель зобов?язується солідарно з позичальником відповідати перед кредитором за виконання зобов?язань по кредитному договору № В-1/0246/07/92/10 від 27.10.2007 та додатками до нього, укладеним між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та [PERSON] . За умовами п.п. 1.1 поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, за повернення кредиту, сплату відсотків, можливих штрафних санкцій та відшкодування збитків. Виконання зобов?язань позичальника перед кредитором в повному обсязі забезпечується всім належним поручителю майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, встановленому чинним законодавством (п. 2 договору). Заочним рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.12.2010, постановленим у цивільній справі № 2-3880/10 за позовом Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, яким стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» 44 302,91 грн. в рахунок погашення боргу (а.с. 7-9). Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції від 31.07.2014 відкрито виконавче провадження № 44227920 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.10.2013 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» заборгованості у розмірі 44 302,91 грн. В подальшому, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції від 26.01.2015 відкрито виконавче провадження № 46196266 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.10.2013 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» заборгованості у розмірі 43 802,91 грн. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського управління юстиції від 26.01.2015 звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] за місцем отримання доходу у ТОВ «Будинок побуту «Столичний». Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського управління юстиції від 11.11.2015 закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.10.2013 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] боргу, у зв?язку із звільненням боржника 08.10.2015 з ТОВ «Будинок побуту «Столичний» та відсутністю іншого місця отримання доходу. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушення. Як правило власник порушеного права може скористатись не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено у ст. ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, причому поручитель відповідає перед кредитором тільки за порушення зобов`язання боржником (стаття 553 Цивільного кодексу України). Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. За змістом ст. 203ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно дост. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач у своїй позовній заяві вказує, що оспорюваний правочин укладено з порушеннями, оскільки останню введено в оману щодо істотних умов договору поруки, а саме - щодо зобов?язання повернення кредитних коштів поручителем у випадку невиконання взятих на себе зобов?язань позичальником. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України. На думку суду, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що в момент вчинення оспорюваного правочину, [PERSON] діяла під впливом обману з боку відповідачів - Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» та [PERSON] . Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що у період з 30.04.2015 по 10.11.2015 за місцем роботи позивача - ТзОВ «Будинок побуту «Столичний» здійснювалось вирахування із заробітної плати позивача для погашення заборгованості згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26.08.2011 р. за виконавчим листом, виданим 24.10.2013 Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» заборгованості у розмірі 43 802,91 грн. Тобто, позивачу [PERSON] було відомо про здійснення відрахування з її заробітної плати на користь погашення заборгованості, і остання упродовж певного періоду погоджувалась із такими відрахуваннями. З урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір поруки вчинявся [PERSON] під впливом обману з боку відповідачів, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, тобто стороною позивача не доведено обставини, на які йдеться посилання у тексті позову, як на підставу позовних вимог. За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed