Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

01 листопада 2022 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстровані позивач, [PERSON] та [PERSON] . В свою чергу [PERSON] фактично не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні, а тому позивач, як власник даної квартири, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 листопада 2022 року цивільну справу № 753/13379/22 передано судді Шаповаловій К.В. 16 листопада 2022 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 11 січня 2023 року на 14:30 год. У судове засідання 11 січня 2023 року сторони не з`явились. Причини неявки позивача суду невідомі. Повістка, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви адресовані відповідачу, повернулася до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Ухвалою суду від 11 січня 2023 року відкладено розгляд справи на 2 березня 2023 року у зв`язку з неявкою учасників справи. У судове засідання 2 березня 2023 року з`явилась позивачка та її представник. Представник підтримала доводи, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Позивачка у судовому засіданні також просила суд задовольнити позовні вимоги, вказала, що відповідач є її сином, у неї з ним дуже погані відносини, він постійно набирає кредити, за які вона потім мусить розраховуватись. Він подарував їй свою частину квартири, де вони зареєстровані, для того щоб банк не зміг «забрати» її за борги. Вказала, що у нього є ключі від квартири та він іноді приходить до квартири, про те вони не спілкуються. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином за місцем реєстрації, що підтверджується зворотнім повідомленням, відповідно до якого відповідач отримав судову повістку про виклик у судове засідання на 2 березня 2023 року - 15 лютого 2023 року особисто. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, заслухавши пояснення представника позивача, позивача, свідків: [PERSON] , [PERSON] , вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 2007 року, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 7). Відповідно до договору дарування від 24 листопада 2021 року [PERSON] (відповідач) подарував [PERSON] (позивачці) 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Отже, на цей час як і на час звернення із позовом до суду, позивачка була одноособовим власником вказаної вище квартири. Як зазначається у позовній заяві, відповідач є сином позивача та зареєстрований в даній квартирі. Факт реєстрації відповідача підтверджується відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 13) та витягом з реєстру територіальної громади м. Києва №72031331 від 19 вересня 2022 року (а.с. 8). Позивач вказує, що відповідач не проживає за вказаною адресою понад 1 рік, не сплачує кошти за комунальні послуги, його особисті речі в квартирі відсутні. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивача та її сина (відповідача) вона знає понад 20 років, вони подруги, разом працювали. Вказала, що в квартирі буває 3 рази на місяць, там проживає лише позивачка. ЇЇ син (відповідач) вже повнолітній, постійно там не проживає, проте останній раз бачила його 16-17 лютого 2023 року. Він приходить в цю квартиру, має свої ключі. В той день, він прийшов до квартири та пішов у свою кімнату. Поряд з цим вказала, що речей його в квартирі немає, але він іноді ночує у квартирі. Поїхав від матері на іншу квартиру, бо одружився. До цього вона сина позивачки не бачила десь півроку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] вказав, що досить давно знає позивачку та її сина, бо його дружина дружить із позивачкою (разом працювали). Він також приходить до позивачки у гості, іноді допомагає по господарству, допомагав позивачці встановлювати бойлер. В той день бачив у квартирі позивачки багато пляшок від спиртного, знає, що це їх залишив син позивачки. Зазначив, що син має ключі від квартири, приходить до матері, коли її немає дома, може забрати продукти у неї, може привести компанію та вони вживають алкогольні напої, а матері потім залишають сміття. При цьому вказав, що син у квартирі з позивачкою не проживає. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Згідно із частини першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За нормою частин першої, другої статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Під час розгляду справи було встановлено, що відповідач [PERSON] постійно не проживає за місцем своєї реєстрації (у квартирі позивача), в той же час користується нею, протягом усього часу: має ключі від квартири, особисто отримує кореспонденцію, зокрема отримав 15 лютого 2023 року виклик до суду, що підтверджується зворотним повідомленням, приходить у квартиру позивачки, має свою кімнату, ночує іноді, споживає продукти харчування, які є в квартирі, влаштовує вечірки з друзями із вживанням алкогольних напоїв, про що зазначили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] . За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статтей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи те, що під час розгляду справи судом не було встановлено обставин на підтвердження відсутності без поважних причин у квартирі позивача відповідача понад 1 рік, а встановлено, що відповідач після переїзду до іншої квартири у зв`язку з одруженням, продовжує користуватись квартирою позивачки, має ключі від неї, свою кімнату та іноді ночує там, його бачили безпосередньо свідки, допитані у судовому засіданні, в тому числі за пару тижні до судового засідання, він отримав 15 лютого 2023 року особисто судову повістку за адресою місця реєстрації, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір, у випадку відмови у позові, покладається на позивача.

Outcome: dismissed