Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

11.08.2022 року до Стрийського міськрайонного суду Львівської області надійшла вказана позовна заява [PERSON] до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, укладений 02 лютого 2017 року між ним та [PERSON] , який був зареєстрований у Галицькому районному у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територільного управління юстиції у Львівській області, актовий запис №30 та залишити проживати дитину, [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] . Зазначена позовна заява була скерована на адресу Сколівського районного суду Львівської області на підставі ухвали про передачу справи за підсудністю Стрийським міськрайонним судом Львівської області від 31.08.2022 року, у зв`язку зі встановленням зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2022 року справа передана судді Броні А.Л. для розгляду. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Брони А.Л. від 20.09.2022 року було прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі на 27.10.2022 року. Ухвалою судового засідання від 27.10.2022 року у вказаній справі сторонам надано термін на примирення строком на три місяці, а провадження у справі зупинено до закінчення строку на примирення. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 31.01.2023 року провадження у справі поновлено. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою з 02 лютого 2017 року, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Вказує, що на початку їх подружнього життя відносини між ними були добрі, проживали в атмосфері взаєморозуміння, поваги, любові. Але в подальшому подружнє життя поступово погіршувалося, стали виникати сварки через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання малолітнього сина. Останні два роки із відповідачкою не проживає однією сім`єю, така проживає з іншим чоловіком. На даний час збереження сім`ї неможливо і суперечить їх інтересам та інтересам малолітнього сина. Крім цього, зазначає, що спору про місце проживання малолітнього сина між ним та відповідачкою не має, такий буде проживати з матір`ю. 28.02.2023 року на адресу суду за вх. №1038 надійшла до суду заява відповідачки [PERSON] , в якій така зазначає про визнання позовних вимог [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони вступили у шлюб 02 лютого 2017 року, який був зареєстрований Галицьким районним у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області на підставі актового запису № 30, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] . Від спільного проживання у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. У відповідності до вимог ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що позивач має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу у сім`ї стали різні погляди сторін на сімейне життя, що призвело до втрати позивач почуття любові, поваги, а шлюб існує лише формально. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та може порушувати їх особисті немайнові права, а шлюб носить формальний характер. Таким чином, на переконання суду, збереження їхнього шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом беззаперечно встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, позивач втратив почуття поваги і любові до відповідачки, вони стали чужими людьми і це підтверджується зібраними у справі доказами та поведінкою відповідачки, яка не подала відзив на позовну заяву, тим самим не спростувавши позов, у зв`язку з чим суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, тому позов підлягає задоволенню із ухваленням заочного рішення. У відповідності до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Враховую наведене та те, що спору про місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] між сторонами не має, позивач в позовній заяві зазначив про те, що дитина буде проживати з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з матір"ю.

Outcome: approved