Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31.10.2018 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . За словами позивача, відповідач взагалі не займається вихованням дітей, не цікавиться їх життям та здоров`ям, їх внутрішнім світом та підготовленістю до дорослого життя, будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Як слідує зі змісту позову, 28.08.2020 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , з яким разом займаються вихованням дочок, вони називають його татом, він піклується про них як про рідних дітей та має намір усиновити доньок, так як останні вважають його своїм батьком. З огляду на викладене та враховуючи ухиляння відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків у вигляді забезпечення дітей необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дітей, створенням умов для їх розвитку, виявлянням інтересу до їх внутрішнього світу, позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , а також стягувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення повноліття. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 04 серпня 2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що батько дітьми не цікавиться, їм не телефонує, навіть на день народження та Новий рік. Позивач зазначає, що перешкод батьку у спілкуванні з дітьми не чинить, дітей не налаштовує проти нього. Останній рік відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дітей, а до того близько 1 разу в 3 місяці перераховував кошти. Однак після звернення до суду із позовом зробив 3 перекази по 3 000 грн. В 2019 році батько був останній раз на дні народженні дітей, а останній раз бачив дочок 01.09.2021 року, коли вони пішли в перший клас. На переконання [PERSON] , відповідач не зацікавлений в розвитку дітей, він не виявляє до них любові, натомість нинішній чоловік позивача фактично замінив дітям батька і вони його люблять. Наскільки відомо позивачу, інших дітей та сім`ї відповідач не має, інвалідом не являється. Припускає, що у відповідача є три квартири у власності, точно відомо про одну. Позивач не пам`ятає чи отримувала перекази в сумі по 5 000 грн. в червні-серпні 2020 року, 3 000 грн. одержала в січні 2022 року і 700 грн. 02.09.2022 року, 3 000 грн. 02.02.2023 року. Представник позивача адвокат Поліщук Т.О. в судовому засіданні додала, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не цікавиться майбутнім доньок, не знає вихователів, вчителів дітей, назви групи, в яку вони ходили, їх номери телефонів. Всі його заперечення фактично зводяться лише до сплати аліментів. Разом з тим відповідач в судовому засіданні пояснив, що позивач сама забрала речі в 2015 році і поїхала з м. Кривий Ріг, де вони разом мешкали. Відповідач працював тоді на заводі [PERSON] , приблизно один раз у два місяці приїжджав в м. Житомир, відправляв посилки з солодощами, гуляв з дітьми. Минулий рік виявився тяжким, всього 6 разів платив аліменти, проте дітям телефонував, спілкувався з ними, на день народження відправляв солодощі. Відповідач визнав, що останній раз був в м. Житомирі 01.09.2021 року, коли діти пішли в 1 клас, проте категорично заперечив щодо позбавлення батьківських прав, оскільки в подальшому хоче забрати дітей до себе, щоб вони навчалися у м. Кривий Ріг, хоче залишити донькам квартиру. Аліменти як сплачував, так і буде сплачувати. Зокрема, коли сторони розійшлися, то третю частину своєї заробітної плати він добровільно перераховував в якості аліментів. З приводу грошових коштів, що переказуються позивачу після надходження позову до суду [PERSON] зауважив, що ці гроші з м. Кривий Ріг відправляє його батько, але від імені відповідача. За словами відповідача, він хоче бути батьком своїм дітям, а тому просить не позбавляти його батьківських прав. Представник відповідача - адвокат Войдевич О.А. в судовому засіданні додала, що батько не має психічних, наркологічних відхилень, а тому просить не застосовувати такий крайній захід як позбавлення батьківських прав. Батько потребує шансу. На думку представника, висновок органу опіки та піклування викладено однобічно, він є неповним, без урахування думки відповідача. Представник третьої особи Служби (управління) у справах дітей Житомирської міської ради в судовому засіданні послався на наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на те, що тривалий час [PERSON] не брав участі у вихованні дітей. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що з відповідачем вона давно не спілкувалась, а позивач є її дочкою. Батько не цікавиться життям дітей, для останніх батьком по суті став дід. Фактично свідок з чоловіком виховали онучок, допомагаючи дочці. До народження дітей сторони більш-менш проживали нормально, однак після того, як відповідач побив дочку, 24.08.2015 року свідок приїхала до м. Кривий Ріг і забрала дітей. З того часу діти з батьком не проживали, натомість відповідач з того часу рази 3-4 навідувався до м. Житомира. Певну матеріальну допомогу відповідач дітям надавав коли приїжджав, водив їх в ігрову кімнату, [PERSON] присилав якісь подарунки дітям, купував канцтовари, одяг, проте цінного нічого не купував. Відповідач з дітьми на відпочинок не виїжджав, а коли з`явилась можливість в 2019 році відпочити в Єгипті, то довго не хотів давати дозвіл на виїзд дітей. Останній раз батько бачив дітей 01.09.2021 року, коли вони пішли в школу, і з того часу не приїжджав. Доньки про батька майже не згадують, якогось суму за ним немає, хоча перешкоди у спілкуванні і вихованні доньок батькові не створювались. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав показання про те, що є чоловіком позивача, перешкод у вихованні дітей відповідачу не чинить, разом з тим відповідач не підтримує стосунків з дітьми як батько. За словами свідка, він дітей виховує як власних, бажає дати їм своє прізвище. З кінця 2018 року свідок проживає з позивачем, за цей час відповідач до дітей приїхав лише 1 раз 01.09.2021 року. Пару разів приходили посилки з цукерками від [PERSON] . Також перед судом відповідач здійснив 2 грошові перекази. До того часу можливо ще 2 рази відповідач надавав гроші, але вже після того як фактично дружина випросила ці кошти. Планує у разі задоволення позову усиновити дітей. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, позицію третьої особи, допитавши свідків, вивчивши й дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] народилися [PERSON] та [PERSON] , батьками яких є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 6-7). Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 31.10.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 11). Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування, виходячи із інтересів дітей, вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , та вказаний висновок був затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради №98 від 01.02.2023 року. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 указаної Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд оцінює критично висновок органу опіки та піклування щодо можливого позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] , оскільки з його змісту не прослідковується особисте спілкування із відповідачем та врахування всіх обставин справи, зокрема, віддалене місце проживання відповідача, його ставлення до дітей, матеріально-побутові умови проживання відповідача та надання ним матеріальної допомоги на утримання дітей. Суд, встановивши фактичні обставини спору, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам й доводам сторін, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав, оскільки нею не надано належних та допустимих доказів винної поведінки [PERSON] щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків, як і не доведено, у чому будуть полягати позитивні зміни в житті дітей у разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення його батьківських прав. Відповідач заперечував проти позовних вимог [PERSON] стосовно позбавлення його батьківських прав, він вказував про небажання розривати будь-які зв`язки з доньками, має наміри допомагати їм, зокрема у здобутті освіти, а також надавати матеріальну допомогу, залишити дітям квартиру. Докази надання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дітей містяться у матеріалах справи, а саме квитанції про здійснення грошових переказів, довідка про добровільне утримання із заробітної плати [PERSON] аліментів у розмірі 33,30% за період із жовтня 2015 по березень 2020 року (а.с. 44, 45, 79, 94, 97). Суд ураховує, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine) від 18 грудня 2008 року, заява № 39948/06). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 10 листопада 2021 року у справі № 309/556/17 (провадження № 61-14124св21), від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18 (провадження № 61-16697св21), від 02 серпня 2022 року справа № 743/269/21, (провадження № 61-18133св21), від 25 листопада 2022 року у справі № 308/9081/21 (провадження № 61-8290св22) та інших. Суд вважає, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування такого заходу до [PERSON] . При вирішенні даного спору суд,

Outcome: partial