Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2006 по 06.06.2018. Мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. З часу припинення шлюбних стосунків, відповідач свої обов`язки щодо виховання та розвитку дитини виконував належним чином, за спільною домовленістю, добровільно надавав матеріальну допомогу на її утримання. З врахуванням економічної ситуації, яка склалася в державі, воєнного стану, позивач не може забезпечити достатні засоби для існування та утримання сім`ї, існує на мінімальну заробітну плату та незначну матеріальну допомогу від матері. На даний час позивач з дочкою мають статус внутрішньо переміщених осіб, винаймають житло. Наявні доходи позивача не забезпечують прожиткового мінімуму, встановленого чинним законодавством України. Відповідач цілком здорова молода людина, яка має можливість заробляти кошти на сплату аліментів, його матеріальний стан задовільний, на його утриманні непрацездатних батьків не має, іншої сім`ї не має, має постійну роботу проходить військову службу у званні підполковник в Національному університеті оборони України імені [PERSON] . Оскільки відповідач має постійну роботу і дохід, то аліменти необхідно стягнути у частці від його розміру, в зв`язку з чим просила визначити аліменти в розмірі частини від доходу відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просила допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 1500 грн, які сплачені нею адвокату відповідно до договору про правничу допомогу від 23.01.2023, що підтверджується квитанцією №36 до прибуткового касового ордера від 23.01.2023. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Суду пояснила, що працює в ТОВ «М-Стайл», отримує мінімальну заробітну плату, інших доходів не має. Дитина навчається у 10 класі в НВК №1 м. Шепетівка. Проживає з дочкою в м. Шепетівка, винаймає житло, оплачує комунальні послуги. За спільною домовленістю відповідач перераховував на її банківську картку або дитини аліменти в розмірі 6500 грн щомісячно. Останній платіж був 28.02.2023р. З листопада 2022 року військовослужбовцям розширили перелік доходів, з яких утримуються аліменти, а тому вона звернулася до відповідача з проханням надавати матеріальну допомогу на утримання дочки в більшому розмірі, однак, відповідач відмовився від такої пропозиції, а тому вона звернулася до суду. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Представник відповідача адвокат Записний Д.Ю. позов визнав частково з підстав, викладених у відзиві на позов. У відзиві на позов від 13.03.2023 представник відповідача зазначив, що прожитковий мінімум у 2023 році становив 2833 грн, а сума щомісячних виплат відповідачем на картку позивачки складає 6500 грн за той самий період. Позивачка надає суду відверто неправдиву інформацію, за що передбачена кримінальна відповідальність. Відповідач є учасником бойових дій, має нагороди, був поранений, мав черепно-мозкову травму, яка потребує постійного вживання ліків, щорічних заходів з амбулаторного лікування та відновлення. Про це позивачу добре відомо, натомість, позивач стверджує, що відповідач цілком здорова людина. Так само, зазначаючи, що на утриманні відповідача не має батьків, позивачка вводить суд в оману, адже позивач допомагає в утриманні своєму літньому батькові [PERSON] , 1954 року народження, що онкохворий та має інші захворювання, йому було видалено одну легеню, що підтверджується випискою з медичної карти. Зазначаючи про відсутність іншої сім`ї, позивач також говорить неправду. Відповідач впевнений, що саме проживання відповідача в цивільному шлюбі з [PERSON] та спільне виховання ними [PERSON] , [INFO] , спричинило душевні хвилювання позивачки, ускладнило їх відносини з відповідачем, і стало причиною подання позовної заяви. Відповідач заявляє, що дуже любить дочку, поважає її право на розвиток та від допомоги на її утримання ніколи не відмовлявся, і має намір завжди здійснювати свої батьківські обов`язки перед нею. Відповідач не має власного житла, винаймає квартиру, сплачуючи 8500 грн щомісячно, утримує цивільну дружину [PERSON] , дитину [PERSON] , батька пенсійного віку [PERSON] , 1954 року народження, витрачає багато грошей на лікування наслідків поранення та черепно-мозкової травми. При цьому він щомісячно перераховує кошти позивачу на утримання спільної дитини. Практично кожного місяця такі платежі складають не менше від місячного доходу. Призначення аліментів в розмірі 25% на одну дитину створює неправомірні обмеження прав інших осіб. Утримання себе та чотирьох осіб (дочки [PERSON] , цивільної дружини [PERSON] , дитини [PERSON] , батька [PERSON] ) визначає, що призначення на утримання однієї особи аліментів в розмірі понад 20% від доходів, встановлює значний перекіс в реалізації соціальних прав інших утриманців. Також необхідно враховувати, що на сьогодні в Україні діє ставка податку з доходів фізичних осіб 18%, а також утримується військовий збір у розмірі 1,5%. Тобто з доходу в 100% має бути віднято податки, а залишок в 80,5% від загального доходу може бути розподілений між особами, що перебувають на його утриманні. 1/5 від залишку доходу після утримання податків та зборів складає 16,1%. При цьому необхідно враховувати, що відповідач потребує вартісного лікування. На підставі викладеного, відповідач просив встановити розмір аліментів на утримання дочки [PERSON] до досягнення нею повноліття на рівні 1/10 частини місячного доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. 2. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 26.01.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 17.02.2023 року. Ухвалою суду від 17.02.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. За клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено на 13.03.2023. 17.02.2023 від представника відповідача надійшли письмові докази у справі. 13.03.2023 представник відповідача надіслав відзив на позов. Ухвалою суду від 13.03.2023 за клопотанням представника відповідача поновлено строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 13.03.2023 представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Після проголошення ухвали про відмову в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, представник відповідача двічі заявляв головуючому судді відводи, в задоволенні яких ухвалами суду від 13.03.2023 було відмовлено. Після відмови у задоволенні відводів судді, представник відповідача адвокат Записний Д.Ю. направив суду письмову заяву про припинення повноважень представника відповідача, просив відкласти розгляд справи та у судове засідання в режимі відеоконференції не з`явився. Оскільки суду не надано доказів, що повноваження представника відповідача припинені згідно вимог ст. 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ухвалою суду від 13.03.2023 постановлено розглянути справу за відсутності представника відповідача. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Axen v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду справи, суд ухвалив, що неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи. Оскільки поважність причин неявки представника відповідача судом не встановлена, як і не визначена його обов`язкова явка, то відкладення розгляду справи не є обов`язком суду. 3.Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Між сторонами виникли правовідносини щодо утримання неповнолітньої дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2006 по 06.06.2018. Мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні. Позивач та неповнолітня [PERSON] є внутрішньо переміщеними особами, проживають в м. Шепетівка, де винаймають житло. Позивач працює, отримує мінімальну заробітну плату. Неповнолітня [PERSON] навчається в 10-му класі НВК №1 в м. Шепетівка. З часу припинення шлюбних стосунків, відповідач свої обов`язки щодо виховання та розвитку дитини виконував належним чином, за спільною домовленістю, добровільно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини. За спільною домовленістю відповідач перераховував на банківську картку позивача або дитини аліменти в розмірі 6500 грн щомісячно. Останній платіж здійснено 28.02.2023р. Відповідач є військовослужбовцем ЗСУ, учасник бойових дій, звання підполковник, має нагороду, отримує стабільний дохід. Проживає в м. Вишневе Київської області, де винаймає житло, сплачує комунальні послуги в розмірі 8500 грн щомісячно. Проживає однією сім`єю без шлюбу з [PERSON] , яка має дитину [PERSON] , яких утримує. Відповідач має батька пенсійного віку [PERSON] , 1954 року народження, який хворіє, перебував на стаціонарному лікуванні з 29.07.2020 по 20.08.2020. Доказів щодо розміру грошового забезпечення, відповідач суду не подавав. Інших дітей, крім [PERSON] , відповідач не має. В 2013 році відповідач мав захворювання, пов`язане з проходженням військової служби, у зв`язку з чим проходив лікування. Перебував на стаціонарному лікуванні з 26.02.2016 по 12.03.2016 з діагнозом віддалені наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми; з 12.11.2018 по 27.11.2018, з 12.04.2018 по 25.04.2018, 19.08.2019 по 02.09.2019, 20.03.2020 по 03.04.2020 - з діагнозом наслідки закритої черепно-мозкової травми; з 11.03.2021 по 25.03.2021, з 21.09.2021 по 06.10.2021 - віддалені наслідки перенесеної закритої черепно-мозкової травми . Крім того, з 25.08.2016 по 08.09.2016 перебував на стаціонарному лікуванні в клініці щелепно-лицевої хірургії та стоматології. Доказів про перебування на лікуванні протягом 2022-2023 років, а також про потребу у вартісному лікуванні, відповідач суду не надав. Вказані обставини частково визнаються сторонами та підтверджуються письмовими доказами: копіями паспортів позивача та відповідача; копією свідоцтва про народження [PERSON] ; копією рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06.06.2018; довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 06.04.2022 №6824-5000779728; від 07.04.2022 №6824-5000780010; довідкою Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.01.2023; копією посвідчення офіцера [NUMBER] ; копіями дублікатів чеків АТ «Приватбанк» про сплату аліментів [PERSON] ; копією договору оренди квартири №523 від 07.11.2022; копією акта прийому-передачі житлового приміщення від 07.11.2022; копією спільної заяви [PERSON] та [PERSON] від 09.02.2023; копіями виписок із медичної карти стаціонарного хворого за періоди з 26.02.2016 по 12.03.2016; з 12.11.2018 по 27.11.2018; з 12.04.2018 по 25.04.2018; 19.08.2019 по 02.09.2019; 20.03.2020 по 03.04.2020; з 11.03.2021 по 25.03.2021; з 21.09.2021 по 06.10.2021; 25.08.2016 по 08.09.2016; з 29.07.2020 по 20.08.2020. 4. Застосовані норми права та судова практика. Згідно із ст.\~48\~Конституції\~України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток і утримувати дитину до досягнення нею повноліття на рівні, який дозволяє забезпечити її повноцінне життя. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч. 2 ст. 182 СК України). Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17. Відповідно до положень ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 5. Оцінка суду. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Численні рішення Європейського суду з прав людини щодо питань, які пов`язані із захистом прав дитини, ґрунтуються на положеннях Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конвенції про права дитини. Європейський суд з прав людини, спираючись на міжнародні та європейські договори з прав людини, підкреслив потребу дітей в особливому захисті у зв`язку з їхньою вразливістю. Отже, кожна дитина має право на такі заходи захисту, яких потребує її статус неповнолітньої особи, з боку її сім`ї, суспільства і держави. При ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, найкращі інтереси останніх мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися. Держава має зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 122 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. № 146» встановлено, що з військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів внутрішніх справ, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, БЕБ, служби цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби, співробітників Служби судової охорони утримання аліментів проводиться з усіх видів грошового забезпечення, крім грошового забезпечення, що немає постійного характеру, та інших випадків, передбачених законом. Отже, військовослужбовці сплачують аліменти на загальних засадах та з усіх видів грошового забезпечення. Домовленості між сторонами щодо виконання обов`язку по утриманню дитини не досягнуто. Висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Враховуючи встановлені конкретні обставини справи, вік, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, постійний, стабільний дохід відповідача,

Outcome: approved