Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

У січня 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області (далі - третя особа), у якому просила суд розірвати Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 24.10.2019 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] та визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю, залишивши дитину на її утримані та вихованні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували у шлюбі, від якого мають дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.10.2019 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 24.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини від 24.10.2019 року, який посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. та зареєстровано в реєстрі за №7581. За умовами вказаного договору, донька сторін проживає половину часу з батьком, а половину часу з матір`ю. Батько дитини змінив адресу, зазначену у договорі, та проживає в приватному будинку разом із дружиною та її двома неповнолітніми дітьми. Мати зазначає, що через вимушені тривалі перевезення щодня дитина значну кількість часу перебуває в автомобілі, що значно втомлює дитину. У сторін постійно виникають суперечки з приводу лікування, догляду за дитиною її перебування. Більш того, дочка сторін хоче проживати з мамою, оскільки у будинку тата та його сім`ї вона почуває себе некомфортно. Оскільки у досудовому порядку сторони не можуть дійти згоди щодо розірвання договору, позивач звернулась до суду з позовом про розірвання договору, оскільки відповідач істотно порушує договір. Враховуючи бажання дитини, можливість матері забезпечити доньку всім необхідним, позивач також просить суд визначити місце проживання доньки з нею. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засіданні не з`явився і своїх представників в суд не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив, відзиву або заперечень до суду не направив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, але в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно вимог ст.280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.02.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, а ухвалою від 22.07.2022 року справу передано на розгляд до Шевченківського районного суду м. Києва. 31.10.2022 року вказана справа надійшла до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 01.11.2022 року в порядку загального позовного провадження призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 07.12.2022 року витребувано у третьої особи висновок щодо роз`яснення спору у даній справі. Протокольною ухвалою суду від 16.02.2023 року до постановлено допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , а також закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника та заявлених у справі свідків, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2007 року, який було розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.10.2019 року, що набрало законної сили 28.11.2019 року, у справі №369/11009/19 (а.с. 15). У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.8). 24.10.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, який посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С. та зареєстровано в реєстрі за №7581 (далі - договір) (а.с. 10). За умовами п.2 договору, то його укладено для визначення місця проживання дитини і для визначення участі батьків у забезпеченні умов життя дитини, для встановлення порядку фінансування та утримання дитини, для визначення сумісної опіки над дитиною, до досягнення нею повноліття або в разі навчання за денною формою навчання у вищому навчальному закладі - до його закінчення, а також про умови здійснення сторонами прав на виховання дитини. Сторони дійшли згоди про те, що участь у забезпеченні умов життя дитини братимуть обоє батьків. Всі поточні витрати на дитину розподіляються між батьками порівну, тобто мати та батько несуть по 50 % кожен від всіх поточних витрат на дитину (п.3 договору). Крім того, згідно п.4 договору, сторони домовилися, що дитина проживає половину часу з батьком за адресою: [ADDRESS] , і половину часу з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , тобто сторони мають рівні права та обов`язки та визнають сумісну опіку на спільною дитиною. Згідно п.10 та п.11 договору одностороння відмова від виконання договору або одностороння зміна його умов не допускається. Усі зміни та доповнення до цього договору мають юридичну силу тільки за умови її здійснення в письмовій формі, нотаріального посвідчення та вважається невід`ємною частиною цього договору. Таким самим шляхом цей договір може бути розірвано. У випадку виникнення спорів щодо трактування умов цього договору, не належного чи не повного виконання зобов`язань сторін за цим договором, - такі спори вирішуються шляхом переговорів між сторонами та/або у судовому порядку (п. 15 договору). [PERSON] звернулась до [PERSON] із заявою від 08.12.2021 року, що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрована в реєстрі за №2727, у якій повідомила про намір розірвати договір від 24.10.2019 року у зв`язку з невиконанням [PERSON] його умов (а.с. 11). Крім того, 08.12.2021 року [PERSON] звернулась до [PERSON] із пропозицією про розірвання договору (а.с. 12). Вказану заяву та пропозицію направлено за адресою реєстрації відповідача 09.12.2021 року. На рекомендованому повідомленні міститься підпис про вручення листа (а.с. 13-14). Відповідно до ч.6 ст.7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. ( ч. 1 та ч. 9 ст. 7 СК України). Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Оскільки договір, в тому числі договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, ч.3 ст.6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини 2 статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Водночас, йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/22259/17, від 14.08.2018 у справі № 910/22454/17, від 28.08.2018 у справі № 910/20932/17, від 02.10.2018 у справі № 910/21033/17, від 16.10.2018 у справі № 910/3568/18, від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі №910/8819/18. Крім того, оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18. Виходячи з положень ч.ч.1,2 ст.652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Згідно ч. 4 ст. 157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до статті 19 ЦК України особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Обгрунтовуючи позов, позивач, як на підставу розірвання договорів у відповідності до ч.2 ст. 651 ЦК України, послався на ухилення відповідача від виконання істотних умов договору, неналежний захист її прав. Звертаючись до суду з даним позовом як на підставу для розірвання договору [PERSON] вказувала на порушення [PERSON] його істотних умов. Так, у судовому засіданні було встановлено, що на підставі укладеного договору, а саме за п.4 між сторонами існувала домовленість про те, що дитина проживає тиждень у будинку матері, а тиждень - у будинку батька. Останній, при цьому, змінив місце проживання на інший будинок, де проживав з дружиною та двома її дітьми, що вказувала позивач та представник відповідача у межах розгляду іншої справи №369/6295/22 про стягнення з батька аліментів (а.с. 76-86). При цьому, між батьками, не дивлячись на укладений договір від 24.10.2019 року, виникали суперечки з приводу визнання місця проживання дитини, її лікування, навчання, утримання та виховання. Так, 13.10.2021 року та 14.10.2021 року [PERSON] зверталась до органів поліції із заявою про те, що її колишній чоловік [PERSON] не віддає їх дочку [PERSON] , яку взяв на тиждень (а.с. 14-16). Як вбачається із даних, що містяться у Єдиному реєстрі судових рішень, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.02.2023 року у справі №369/6295/22, з стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитину відповідного віку, починаючи з 18 липня 2022 року і до виповнення дитиною повноліття. У той де час, на думку суду, вказані суперечності сторін вказують лише на їх неможливість дійти спільної думки у проживанні, забезпечення та вихованні дитини та не доводять той факт, що відповідач істотно порушив умови договору. Заяви позивача про звернення до правоохоронних органів такий факт не підтверджують. Між тим, позивач не довела обставин, що дають підстави для розірвання договору відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, а саме: істотність порушення відповідачем умов договору; завдання позивачу шкоди, внаслідок якої позивач позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору. Відтак, суд не знаходить підстав для розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України, оскільки у ході розгляду справи не підтверджено належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем його істотних умов. Також, судом не встановлено наявності одночасно умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, для розірвання договору у зв`язку із істотною зміною обстановки. У той же час, укладення договору від 24.10.2019 року не позбавляє сторін права на звернення до суду для вирішення спорів та суперечностей. Сторонами у позасудовому порядку не було розірвано договір на підставі ч.1 ст.651 КК України за їх спільною згодою. Як вбачається із наданих сторонами пояснень, з початком повномасштабного вторгнення на територію України Російською Федерацією, відповідач [PERSON] виїхав до Німеччини, де наразі там перебуває. При цьому, спільна дитина фактично проживає з матір`ю - [PERSON] в Україні за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що дійсно між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, не дивлячись на укладений за нормами СК України договір, який фактично виник ще до виїзду відповідача за кордон. Так, відповідно до ст. ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В подальшому з урахуванням положень ст.160 СК України, місце проживання дитини визначається вже з урахуванням згоди дитини (з 10 років) та самої дитини (з 14 років). Тобто, сторонами у 2019 році в порядку встановленому Сімейним кодексом України, за їх спільною згодою було визначене місця проживання їх донька, яка на той та даний час не досягла десяти років. Отже, угода укладена між сторонами про визначення місця проживання дитини укладається лише на певний проміжок часу (до досягнення дитиною 10 років), дані правовідносини визначені Сімейним кодексом України, яким врегульовано порядок визначення місця проживання дитини відповідної вікової категорії як в добровільному порядку, так і за допомогою органу опіки і піклування або в судовому порядку. Крім того, позивачем у судовому засіданні не було обґрунтовано, яким чином розірвання договору призведе до захисту прав малолітньої дитини, адже інші його положення укладені виключно в інтересах [PERSON] . Таким чином, не дивлячись на договір від 24.10.2019 року, сторони не позбавлені можливості звернутись до суду з позовом, зокрема, про визначення місця проживання дитини, що і було зроблено матір`ю [PERSON] . Згідно з ч.2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей (постанова Верховного Суду від 09.12.2020 р. у справі № 361/6226/17). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE,№ 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Крім того, як вказано у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі №607/425/16-ц, у разі змін обставин, пов`язаних з віком дитини, при наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Так, під час судового розгляду було з`ясовано, що [PERSON] має у власності квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16), де зареєстровані вона та дочка [PERSON] (а.с. 17). Згідно довідки про доходи №03-014 від 18.10.2021 року, [PERSON] працює у Представництві «Дельта Медікел Промоушинз АГ» на посаді старшого менеджера з маркетингу, її дохід за період з квітня 2021 року по вересень 2021 року є значним (а.с. 18), з місця роботи характеризується позитивно, що вбачається із її характеристики (а.с. 19). За медичною допомогою до психіатра [PERSON] не зверталась (а.с. 20). Як вбачається із висновку Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] від 09.02.2023 року №3/02-446, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю - [PERSON] (а.с. 95-97). Згідно вказаного висновку, спеціалістами Служби у справах дітей та сім`ї умови проживання дитини. За адресою реєстрації матері та дитини для останньої створено належні умови для проживання, для дитини є окрема кімната, облаштована меблями, місцем для сну, окремим столом для підготовки уроків, місцем для розваг, іграшками, книгами, одягом у достатній кількості. Мати піклується про фізичне та психологічне здоров`я дитини, забезпечує духовний та розумовий розвиток. Відносини між матір`ю та дитиною теплі, довірливі, люблячі, дружні. Відчувається турбота і любов матері до дитини. [PERSON] навчається у приватному закладі загальною середньої освіти «Вишнівський ліцей «Віват». Допитані у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що [PERSON] бажає проживати з мамою, з якою почувається більш комфортно. При цьому, дівчинка не відмовляється від спілкування з батьком. Наразі час спілкування дитини з батьком зменшився, так як він перебуває за кордоном, але останній надсилає певні кошти на утримання дочки. Позивач є хорошою мамою, яка здатна забезпечити дитину всім необхідним, приділяти Аріні необхідний час. Таким чином, беручи до уваги встановлені у судовому засіданні обставини, дотримуючись найкращих інтересів дитини, задля забезпечення розвитку Аріни у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, суд прийшов до висновку про необхідність визначення проживання дитини саме з матір`ю, яка працевлаштована, має власне житло та стабільний дохід, приділяє значну кількість часу дочці та якнайкраще ставиться до неї. При цьому, дане рішення не призведе до порушення прав відповідача, так як [PERSON] не проти спілкування з батьком. Тому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial