Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

25 лютого 2019 року концерн „Міські теплові мережі звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] заборгованості за послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання. В позові зазначає, що згідно п. 2.1 статуту концерну "Міські теплові мережі" основною метою його діяльності є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Позивач у період з 1жовтня 2014 року по 1 вересня 2018 року надав відповідачам послуги у приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 18430 грн. 70 коп. Пунктом 18 "Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідачі в добровільному порядку відмовляються вносити плату за надані послуги, чим завдають матеріальну шкоду концерну, у зв"язку з чим позивач просить стягнути солідарно вказану заборгованість з відповідачів. Крім означеної суми, просить покласти на відповідачів витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. Ухвалою суду від 26 березня 2019 року провадження у справі в частині вимог до відповідача [PERSON] закрито у зв`язку зі смертю, яка сталась [INFO] . Заочним рішенням від 26 березня 2019 року позов концерну «Міські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості задоволено. Ухвалою суду від 9 грудня 2020 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. До канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] адвокат Дідович А.К. зазначив, що з позовними вимогами не згодний, оскільки позов пред`явлено поза межами строків позовної давності; його довіритель не має нести солідарну відповідальність за надані послуги, оскільки їх не споживала у період утворення заборгованості, а проживала у м. Києві; крім того, між нею та позивачем відсутні будь-які договірні відносини, що є обов`язковою умовою для надання таких послуг. Відзив також містить посилання на те, що після смерті співвласника квартири [PERSON] , яка сталась [INFO] , відповідачка [PERSON] як спадкоємиця першої черги спадщину не приймала, на день смерті батька і до теперішнього часу в квартирі, куди надавались послуги, проживає її брат [PERSON] , що є єдиним споживачем послуг і в силу закону вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька. На підставі викладеного просив стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі, пропорційному розміру його частки в праві спільної часткової власності на житло, що становить 2/3 частин квартири, а з [PERSON] - 1/3 частину заборгованості відповідно до розміру її частки в праві спільної власності на житло. У задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості з гарячого водопостачання з його довірительки просить відмовити, оскільки вона цими послугами не користувалась. Представником позивача в свою чергу надані заперечення проти відзиву, в яких зазначено, що факт надання послуг з централізованого теплопостачання будинку є беззаперечним. Відключення окремих приміщень від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не вплине на безперебійну роботу інженерного устаткування будинку, тому хоча твердження відповідача про відсутність між сторонами письмового договору про надання послуг і достовірними, проте у відповідності до законодавства сам факт надання послуг та їх отримання вже породжує договірні відносини на підставі договору приєднання. Також не погоджується з твердженнями представника відповідача і в частині застосування позовної давності, оскільки відповідачами на протязі всього періоду, за який утворилась заборгованості, здійснювалась часткова оплата за надані послуги, що свідчить про визнання заборгованості та переривання перебігу позовної давності. Відповідачі жодного разу не звертались до позивача з відповідними заявами щодо зміни права власності після померлого [PERSON] . Означені обставини, які не підтверджені належними доказами, стали відомі лише після отримання відзиву; з заявами про відкриття окремих особових рахунків чи зміни фактичного місця проживання, що могло зумовити ненарахування платежів за гаряче водопостачання, також не звертались. Підстав для перерозподілу заборгованості відповідно до розміру часток співвласників квартири не вбачається, тому вважає, що відповідачі у відповідності до ст. 319, 322 ЦК України та ст.ст. 156, 162 ЖК України повинні нести солідарну відповідальність зі сплати заборгованості. На підставі викладеного вважає заперечення відповідача безпідставними, просить про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача підтримує вимоги позову та просить про його задоволення. Представник відповідачки [PERSON] проти зхадоволення позову заперечує з огляду на таке. Що стосується вимог про стягнення заборгованості за період з 1 жовтня 2014 року по 25 лютого 2016 року, вони не підлягають як такі, що заявлені з пропуском давності їх пред"явлення, яка обчислюється трьома роками з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Так як позивач звернувся з означеним позовом 25 лютого 2019 року, вимоги по ньому не можуть простиратися на період, раніший ніж 25 лютого 2016 року. Між тим позовними вимогами охоплюється проміжок часу з 1 жовтня 2014 року, а це означає пропущення позивачем давності звернення до суду за захистом права. І так як представник позивача не посилається на поважність причини пропуску давності, вважаючи, що вона не пропущена, вказані вимоги мають бути залишеними без задоволення. Вимоги про стягнення заборгованості з 25 лютого 2016 року по 1 вересня 2018 року також є необгрунтованими, так як 2 листопада 2017 року відповідачка припинила реєстрацію в квартирі [ADDRESS] у зв"язку з переїздом до нового місця помешкання ів з того часу комунальними послугами у вказаному житлі не користується. Окрім того, позивач не надав належних та допустимих доказів грунтовності позовних вимог в розмірі ціни позову, зокрема, рішення органу місцевого самоврядування та розпорядчих документів про встановлення тарифів на послуги опалення та постачання, не навів механізму проведення нарахувань, чи оснащене житло приладами обліку теплової енергії та гарячої води і чи враховані їх показники, або нарахування здійснювались за встановленими нормами. Недоведеність позову є підставою для відмови в його задоволенні, про що і клопочеться представник відповідачки в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлявся про дату, час та місце вирішення спору, до суду не з"явився, відзиву на позов, клопотання про відкладення судового розгляду або розв"язання справи у його відсутність не надав. Вказані обставини в силу ст. 223 ЦПК України зумовили вирішення спору без участі відповідача [PERSON] . Вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого. Правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, до яких відносяться і послуги з водопостачання і каналізації, врегульовані Житловим Кодексом України та Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року № 2454-VІІІ. Згідно із частинами другими ст.ст. 21, 22 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, температури та величини тиску. Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж концерну «МТМ». Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно статуту концерну «Міські теплові мережі» предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води. Судом встановлено, що позивач у період з 1 жовтня 2014 року по 1 вересня 2018 року надав відповідачам послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму у розмірі 18430 грн. 70 коп. Вирішуючи клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з такого. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Наслідки спливу позовної давності внормовані статтею 267 ЦК України і полягають в тому, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. Вирішуючи клопотання відповідача про застосування позовної давності, суд доходить висновку, що встановлена законом давність звернення за судовим захистом для звернення з вимогами про стягнення заборгованості за вказаний період пропущена, а з урахуванням дати подання цього позову, яка співпадає з 25 лютого 2019 року, вимоги за цим позовом не можуть простиратися на періоди, що передували 25 лютого 2016 року. Про причини пропуску давності представник позивача не повідомляє, а відповідно і про визнання цих причин поважними - не клопочеться. У зв`язку з викладеним суд не вбачає підстав для застосування судового захисту за період, що передував 25 лютого 2016 року. Статтею 264 ЦК України встановлено випадки переривання позовної давності і до них відноситься, зокрема, вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов`язку. З особового рахунку № [NUMBER] вбачається, що з жовтня 2014 року по лютий 2016 року відповідачі періодично здійснювали оплату за надані концерном послуги, здійснивши чотири платежі (в жовтні 2014 року, травні, листопаді та грудні 2015 року), проте представником позивача не надано допустимих та належних доказів, які б свідчили про визнання ними боргу в зазначений спосіб, оскільки сплата за користування послугами, визначена позивачем за кожен місяць року у відповідності до наданого розрахунку, відповідає сумам сплат, які були здійснені відповідачами у ці періоди часу, тому вказані суми можуть бути оцінені як черговий платіж за місяць, у якому виникла заборгованість, та не дає безсумнівної підстави вважати, що відповідачі могли здійснити оплату в рахунок погашення заборгованості за минулий період. У зв`язку з викладеним суд не вбачає підстав для застосування судового захисту за період, що передував 25 лютого 2016 року. За розрахунками суду у відповідності до особового рахунку заборгованість з центрального опалення за період з лютого 2016 року по вересень 2019 року становить 11628 грн. 50 коп. з яких відповідачами сплачено 6100 грн. остаточна сума заборгованості становить 5528 грн. 50 коп. Заборгованість з гарячого водопостачання за означений період складає 11\~830 грн. 39 коп. з яких сплачено 6550 грн. остаточна сума заборгованості становить 5280 грн. 39 коп., які необхідно стягнути з відповідачів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно до вимог договору та цивільного законодавства. Обов`язок наймачів (власників) квартир своєчасно вносити плату за комунальні послуги, у число яких входять послуги з водопостачання й каналізації, встановлений статтями 67, 68 ЖК України. Обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами, внормований пунктом 2 частини 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Споживачем вказаних послуг відповідно до ст. 1 Закону, яка містить визначення термінів, є особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. З наведених положень законодавства випливає, що споживачем комунальних послуг є або власник (співвласник) нерухомого майна або інша особа, яка безпосередньо користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу за згодою власника. Вказане означає, що статус споживача розповсюджується як на власника нерухомості, так і на іншу особу, що фактично використовує нерухомість і споживає послуги, які до цієї нерухомості постачаються. Такий висновок суду дозволяє зробити розподільний сполучник «або», вжитий у вказаній нормі закону. Відповідачі як співвласники житлового приміщення є споживачами в сенсі Закону «Про житлово-комунальні послуги» і відповідно до ст. ст. 322, 360 ЦК України, ст. ст. 67, 68 ЖК України зобов`язані сплачувати комунальні послуги. Вказані норми встановлюють презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] зареєстрований в житлі, куди постачаються послуги концерну, та є його співвласником. Відповідачка [PERSON] також є співвласником житла, куди надаються послуги концерну, та була зареєстрована у ньому до 2 листопада 2017 року, після чого змінила місце своєї реєстрації у м. Києві, що підтверджується копією її пастора (а.с. 82, 83). Тому суд приходить до висновку, що відповідачі як споживачі безпосередньо отримували житлово-комунальні послуги для власних потреб та повинні нести особисту відповідальність зі сплати заборгованості. Суд не погоджується з твердженням представника відповідача - адвоката Дідовича А.К., викладеними у відзиві (а. с. 105) щодо розподілу заборгованості між відповідачами у відповідності до часток співвласників, які змінились після смерті їх батька [PERSON] , з таких міркувань. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В розумінні наведених положень представником відповідача не надано доказів на підтвердження зміни часток співвласників житла куди надавались послуги; з клопотанням про витребування таких доказів представник до суду не звертався, тому суд не знаходить підстав для перерозподілу заборгованості у такий спосіб. Як вже зазначалось судом, в матеріалах справи міститься ухвала суду від 26 березня 2019 року, яка набрала законної сили, про закриття провадження в частині стягнення вимог щодо оплати заборгованості з [PERSON] у зв`язку з його смертю. У відповідності до п. 21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630, встановлено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. З наведеної норми випливає, що нарахування з централізованого опалення здійснюється у відповідності до площі житлового приміщення з урахуванням інших нормативів, кількість осіб для визначення вартості цієї послуги не враховується, тому посилання представника відповідача на необхідність розподілу суми заборгованості в залежності від розміру часток в праві спільної часткової власності її учасників також є неспроможним. Наведене положення житлового законодавства, а також приведене раніше поняття споживача свідчать про те, що обов`язковою передумовою для оплати комунальних послух є їхнє споживання, що прямо випливає з терміну «споживач», тобто особа, яка безпосередньо користується тими чи іншими благами. Суд також враховує положення Закону "Про житлово-комунальні послуги" в частині надання споживачу права не сплачувати комунальні послуги (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, реалізація якого можлива при наданні документального підтвердження факту невикористання цих послуг, а також відповідні норми «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 21.07.2005 року, про необхідність надання письмової заяви споживача про тимчасову відсутність споживача та/або членів його сім`ї, проте виходить з того, що вказаних заяв від відповідачки [PERSON] до позивача не надходило. Враховуючи належність права власності та реєстрацію відповідачки [PERSON] в житловому приміщенні до листопада 2017 року, а також наявність встановленого приладу обліку гарячого водопостачання з 1 липня 2017 року, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки заборгованості за послуги з гарячого водопостачання з урахуванням термінів споживання. Як вже зазначено судом, сума заборгованості за цю послугу з лютого 2016 року по вересень 2018 року становить 5280 грн. 39 коп. у даному випадку стягненню з відповідачів у солідарному порядку підлягає сума заборгованості з лютого 2016 року до встановлення приладу обліку, тобто до 1 липня 2017 року, у розмірі 5164 грн. 22 коп. Після встановлення приладу обліку всі нарахування вартості гарячого водопостачання належить стягнути лише з відповідача [PERSON] . Як вбачається з розрахунку заборгованості з 1 липня 2017 року позивачем двічі зараховано сплату за послуги гарячого водопостачання у розмірі 49,90 грн. та 66.28 грн., які підлягають стягненню лише з одного відповідача [PERSON] . На вказаний умовивід суду не впливає заява представника відповідачки про відсутність між сторонами договірних відносин, що, на його думку, виключає наявність у них будь-яких зобов`язань, виходячи з такого. Матеріалами справи підтверджено, що договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води між сторонами не укладався, але при вирішенні цього питання суд виходить з наступних міркувань. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно із частинами другими ст.ст. 21, 22 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець послуги з постачання гарячої води повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки, температури та величини тиску. Виконавчий комітет Запорізької міської ради рішенням від 29 січня 2009 року № 25 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг», починаючи з 1 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м. Запоріжжя, з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначив Концерн «МТМ» у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно статуту концерну «Міські теплові мережі» предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії її розподілення для обігріву житла і побутової потреби населення та на комунально-побутові потреби підприємств, організацій, установ і її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та підігріву гарячої води. Система теплопостачання квартири відповідача є загальнобудинковою, від`єднання від централізованого опалення не проводилось, тому послуги відповідачам надавались постійно і в повному обсязі. Тож послуга з централізованого опалення надавалась відповідачам в межах опалювального сезону, а послуга з постачання гарячої води (підігріву питної види) постійно. Отже, фактично відносини між сторонами з приводу надання послуг з центрального опалення, централізованого постачання гарячої води тривають. Відсутність договору про надання-отримання комунальних послуг, який є договором приєднання і обов`язок укладення якого стаття 20 Закону покладає на споживача, не звільняє його від обов`язку сплачувати отримані послуги, які, як встановлено судом, своєчасно та якісно, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», надаються виконавцем цих послуг. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язанні оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59 цс13, в Постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16 жовтня 2018 року у справі № 904/7377/17, відповідно до якого «укладення договору з теплопостачання відповідно до статті 19 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» та Правил користування тепловою енергією, є не правом споживача послуг, а його обов`язком, а сам лише факт не укладення такого договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від сплати за фактично спожиту теплову енергію в спірний період». Отже, відсутність між сторонами договору на надання послуг з централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном « Міські теплові мережі» послуги, оскільки обов`язок оплати випливає з закону. За змістом ст. ст. 525, 526, 629 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином з забороною односторонньої відмови від виконання умов договору. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язань. З наведеного суд встановив, що відповідачі як споживачі не позбавлені обов`язку утримувати майно, в тому числі оплачувати житлово-комунальні послуги, а тому позивач обґрунтовано звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Про необхідність урахування зазначених конституційних положень судам роз`яснено в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про підготовку цивільних справ до судового розгляду». Ухвалюючи рішення на користь позовних вимог, суд знаходить їх доведеними наданими суду фактичними даними, що має процесуальним наслідком їхнє задоволення. Судовий збір, сплачений позивачем, має бути стягнутим з відповідачів у рівних частках на користь концерну пропорційно розміру задоволених позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: partial