Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою, в якій просить, з урахуванням уточнень стягнути з [PERSON] вартість використаної теплової енергії у розмірі 220\~940,19 грн. за період з 01.01.2017 року по 30.04.2020 рік, суму інфляційних витрат в розмірі 2169,77 грн., три відсотка річних у сумі 628,04 грн. Стягнути з [PERSON] вартість використаної теплової енергії у розмірі 77\~393,46 грн. за період з 20.10.2015 року по 30.04.2020 рік. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачам на праві спільної сумісної власності належать по 1/2 частині приміщення за адресою у [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , загальною площею 286,1 кв.м. з централізованою системою теплопостачання, яке здійснює КП "Харківські теплові мережі". Відповідачі безпідставно отримують теплову енергію за рахунок позивача, яку позивач подає у централізовану систему опалення житлового будинку, де розташовані приміщення відповідачів. Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання - протягом року. 04.12.2019 року представниками КП "Харківські теплові мережі" складено акти обстеження, згідно яких встановлено, що система теплопостачання єдина із системою теплопостачання житлового будинку, в який вбудовано нежитлове приміщення споживача теплової енергії, а також предписано укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, що проігноровано відповідачами. За період користування тепловою енергією з 01.01.2017 по 30.04.2020 року, відповідачем [PERSON] спожито теплової енергії на суму 220\~940,19 грн. Також, відповідачу здійснено індексацію боргу та нараховані інфляційні витрати у сумі 2169,77 грн., три проценти річних 628,04 грн. За період користування тепловою енергією з 20.10.2015 по 30.04.2020 року, відповідачем [PERSON] спожито теплової енергії на суму 77\~393,46 грн. За кожен розрахунковий період відповідачам направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені. Постачання теплової енергії відповідачам підтверджується актами про підключення та відключення опалення, що складені представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації. У зв`язку з тим, що приміщення відповідачів не обладнані пристроями обліку теплової енергії розрахунок спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом «Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько - побутові потреби в Україні КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження. Внаслідок того, що відповідачі в добровільному порядку не погашають суму заборгованості, позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Відповідачем [PERSON] надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволені позовних вимог щодо стягнення з неї заборгованості за спожиту теплову енергію, з наступних підстав. Так, зазначає, що їй належить на праві власності частини квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] . Інша частина приміщень належить на праві власності її колишньому чоловіку [PERSON] . Вказує, що з 2013 року і до цього часу вона не має доступу до квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] та не використовує їх за будь-яким призначенням. Договори на надання послуг з централізованого опалення зазначених квартир було укладено КП «ХТМ» з [PERSON] , на його ім`я в КП «ХТМ» відкрито особовий рахунок для нарахування оплати за поставлену теплову енергію та здійснення розрахунків за неї. Саме до неї, позивач з пропозицією укладення окремих договорів на надання послуг з централізованого опалення квартир та відкриття особового рахунку на її ім`я не звертався. У зв`язку з викладеним, вважає, що у неї відсутній обов`язок щодо оплати послуг централізованого опалення, які були нараховані [PERSON] . Крім того, зазначає, що квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] є саме житловими приміщеннями квартирами, а не нежитловими приміщеннями-офісами, як зазначає представник позивача, а отже нарахування оплати за послуги централізованого теплопостачання має бути здійснене по тарифам, встановленим для населення, а не для юридичних осіб. Вказує, що позивачем не надано жодних підтверджень того, що приміщення в квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] виведені із складу житлових приміщень та віднесені до нежитлових приміщень, та що вони використовується для здійснення підприємницької діяльності. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволені позовних вимог щодо стягнення з неї заборгованості у повному обсязі. Ухвалою суду від 11.08.2020 року відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 27.11.2020 року витребувано з архіву КП «Харківське бюро технічної інвентаризації інформацію про власника приміщень за адресою: [ADDRESS] за період з 01.01.2017 року по 30.04.2020 року та підстави виникнення права власності на вказані нежитлові приміщення. Ухвалою суду від 14.09.2021 року залучено у справі за позовом Комунального підприємства\~«Харківські теплові\~мережі» до\~ [PERSON] \~про стягнення\~вартості спожитої\~теплової енергії,\~інфляційних витрат\~та трьох\~відсотків річних в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 10.11.2022 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] адвокат Жупинський М.А. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того просив застосувати строки позовної давності. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи №638/14064/15-ц, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частин 1-4 статті 2 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачу [PERSON] належать приміщення: квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] на праві власності. Відповідно до рішення Апеляційного суду Харківської області від 31.01.2017 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 10.07.2019 року, відповідачу [PERSON] належить частина наступних приміщень: квартира [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] . Житлові приміщення розташовані у [ADDRESS] , 12, [ADDRESS] обладнано централізованою системою теплопостачання, яке здійснює КП "Харківські теплові мережі". Відповідачі отримують теплову енергію за рахунок позивача, яку позивач подає у централізовану систему опалення житлового будинку, де розташовані приміщення відповідачів. Претензій щодо якості наданих послуг відповідачами не заявлено. 03.07.2015 та 14.06.2021 року представниками КП "Харківські теплові мережі" складені акти преддоговірного користування тепловою енергією та складено акт обстеження системи тепло споживання, згідно якого встановлено, що приміщення квартир використовуються як офісні приміщення, у вказаних приміщеннях встановлені прилади для опалення. В зв`язку з тим, що житлові квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] використовуються як офісні приміщення, акти від 03.07.2015 та 14.06.2021 є підставою для нарахування за споживання теплової енергії по опаленню та гарячому теплопостачанню за тарифами для юридичних осіб. В акті обстеження системи тепло споживання представниками КП "Харківські теплові мережі" зроблено припис про те, що споживач зобов`язаний укласти договір про постачання теплової енергії. Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання - протягом року. Як зазначено позивачем, за період користування тепловою енергією з 01.01.2017 по 30.04.2020 року, відповідачем [PERSON] спожито теплової енергії на суму 220\~940,19 грн. За період користування тепловою енергією з 20.10.2015 по 30.04.2020 року, відповідачем [PERSON] спожито теплової енергії на суму 77\~393,46 грн. За кожен розрахунковий період відповідачам направлялися платіжні вимоги-доручення про сплату за спожиту теплову енергію, що до цього часу не сплачені. Постачання теплової енергії відповідачам підтверджується актами про підключення та відключення опалення, що складені представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації, копії яких долучено до матеріалів справи. У зв`язку з тим, що приміщення відповідачів, не обладнані пристроями обліку теплової енергії розрахунок спожитої теплової енергії зроблений згідно з нормативним документом Норми та вказівки по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько - побутові потреби в Україні КТМ 204 України 244-94 з урахуванням теплового навантаження. Отже, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон) та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (надалі Правила). Пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Частиною 1 ст.26 Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені у встановленому законом чи договором розмірах. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена і в п.23 Правил, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі несвоєчасно та не в повному обсязі оплачують послуги з теплопостачання, у зв`язку з чим за ними утворився борг. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до ст. ст.150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами. Згідно ст. 64 ЖК України наймачі несуть рівні обов`язки по сплаті комунальних послуг, повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що у неї відсутній обов`язок щодо оплати послуг централізованого опалення, у зв`язку з тим що заборгованість нарахована на особовий рахунок [PERSON] та вона не має доступу до вказаних у позові приміщень, суд зазначає наступне. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що дійсно 1/2 частина квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] належить [PERSON] . Матеріали справи свідчать, та не заперечується сторонами, що рахунок відкрито саме на ім`я [PERSON] . Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. За таких обставин, в разі належності квартири декільком особам на праві спільної часткової власності, співвласники майна несуть обов`язок щодо утримання спільного майна, а також зобов`язані сплачувати за надані комунальні послуги. Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох відсотків річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У зв`язку із простроченням відповідачем [PERSON] зобов`язання, позивачем нараховано 3% річних на суму заборгованості останнього, а також суму витрат від інфляції, з розрахунком яких погоджується суд. Разом із цим, статтею 256 ЦК України закріплено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ч.ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Разом з тим, представник відповідача в судовому засіданні просив застосувати строк позовної давності у три роки. Враховуючи, що представник позивача звернувся до суду з позовними вимогами до [PERSON] 19.06.2020 року, а з вимогами до [PERSON] 31.08.2021 року, суд вважає за необхідне застосувати 3-річний строк позовної давності і приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення вартості спожитої теплової енергії частково, в межах цього строку і в межах позовних вимог, а саме з [PERSON] стягнути вартість теплової енергії за період з 19.06.2017 року по 30.04.2020 рік у розмірі 107\~000,07 грн., 3% річних у розмірі 628,04 грн., інфляційні витрати у сумі 2169,77 грн. за той же період, а з [PERSON] вартість теплової енергії за період з 31.08.2018 року по 30.04.2020 рік у розмірі 71\~190,72 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності і відсутністю поважних причин пропущення позовної давності. Доказів, які б свідчили про переривання строку позовної давності матеріали справи не містять та не надані представником позивача в судовому засіданні. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оскільки позивач на виконання свого процесуального обов`язку надав належні та неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі\~викладеного,

Outcome: partial