Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

09 листопада 2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним Договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 29.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] , укладений 29.05.2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за №1372 ; скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 70086180000, індексний номер рішення: 2681674 від 29.05.2013 року, запис про проведену державну реєстрацію запис про право власності/довірчої власності: 1101891, припинивши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач набув право вимоги до боржників, зокрема і за кредитним договором №ПК171/08-18 від 23.07.2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення. У зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, виникла значна заборгованість у зв`язку з чим ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. 08.05.2013 року Антрацитівський міськрайонний суд Луганської області відкрив провадження у справі №407/909/13-ц. 24.09.2013 року Антрацитівський міськрайонний суд Луганської області ухвалив рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 164 189,51 доларів США. Дане рішення набрало законної сили, однак не виконане боржником. Як зазначає позивач, відповідач з метою уникнення відповідальності за вказаним кредитним договором та рішенням суду, на шкоду кредитора, здійснила відчуження єдиного предмету нерухомості - квартири [ADDRESS] . А тому позивач вважає, що оскільки оскаржуваний договір вчинено на шкоду кредитора, він є фраудаторним, тому має бути визнаний недійсним. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомили, відзив на заявлені вимоги до суду не направили. А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України, враховуючи, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду, суд ухвалив про подальше слухання справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування, купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (продавець), проти якого ухвалено рішення суду про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та покупець, які укладають договір купівлі-продажу, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19 (905/1646/17) звернув увагу на те, що для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків цієї особи (недопущення їх у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Тому у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами. Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами. При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Такий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Аналогічні висновки також висловлені Верховним Судом у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справах № 910/7976/17, № 904/7905/16 та № 916/3600/15, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 та від 22 квітня 2021 року у справі № 908/794/19. Як встановлено судом, 23 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № ПК 171/08-18, відповідно до умов п. 1.1 якого Банк надав Позичальнику [PERSON] у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 201005,48 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Житло дітям». Згідно умов п. 1.2. Кредитного договору цільове використання кредиту: придбання цінних паперів-облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 6000 штук, емітованих ТОВ «КУА Круар» з номінальною вартістю кожної облігації 1160000 грн., з метою фінансування будівництва/реконструкції житлової нерухомості, згідно Договору купівлі-продажу цінних паперів № 761Б-1-2С8 від 17 липня 2008 року, що укладений між Позичальником та Продавцем цінних паперів ЗАТ «Центрбудінвест», та Договору про резервування/бронювання приміщення № 373/1-2С8 від 17 липня 2008 року, що укладений між Позичальником та ЗАТ «Центрбудінвест», на підставі якого за Позичальником резервується/бронюється об`єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] . Оскільки Позичальник мав заборгованість за кредитним договором, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 08.05.2013 року було відкрито провадження у справі №407/909/13 за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 24.09.2013 року позов було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного Банку «Надра» заборгованість за кредитним договором № ПК171/08-18 від 23 липня 2008 року в сумі - 2111738 грн. 69 коп., що за курсом НБУ еквівалентно 264198,51 доларів США, з яких 201146,73 доларів США, що еквівалентно 1607765,81 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 63051,78 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 503972,88 грн. - заборгованість по сплаті відсотків. Рішення набрало законної сили та, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень не оскаржувалось в апеляційному порядку. На виконання рішення суду стягувачу було видано виконавчий лист. Виконавчий лист було пред`явлено до примусового виконання. В межах виконавчого провадження боржник не сплачував заборгованості. Станом на даний час рішення суду не виконане. Як вбачається з матеріалів справи, за Договором GL48N718070_1_8 про відступлення прав вимоги від 05.08.2020 року, до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» перейшло право вимоги за кредитним договором № ПК171/08-18 від 23 липня 2008 року, укладеним з [PERSON] . [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності від 05.08.2009 року. Судом встановлено, що за договором дарування квартири від 29.05.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Сторони в договорі оцінили квартиру загальною площею 59,90 кв.м. вартістю 398 800,00 грн. Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає, що дії [PERSON] по відчуженню належної їй квартири своїй дочці [PERSON] , при наявності заборгованості за кредитом, в провадженні суду позовної заяви про стягнення з [PERSON] коштів, вказують на те, що спірний правочин вчинено нею без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, дії сторін цього договору направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від примусового відчуження для погашення грошових зобов`язань. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. Зокрема [PERSON] відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу - доньці, а також що, після відчуження спірного майна у [PERSON] відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. Наведені підстави відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) свідчать про фіктивність оспорюваного правочину та необхідність визнання його недійсним. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 вказано, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Щодо вимог про скасування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 70086180000, індексний номер рішення: 2681674 від 29.05.2013 року, запис про проведену державну реєстрацію запис про право власності/довірчої власності: 1101891, припинивши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частина 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Отже, оскільки діючим законодавством не передбачено скасування запису про речові права, внесені до Державного реєстру прав, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України"). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи предмет та підстави позову, так як судом встановлено що [PERSON] вчинила оскаржуваний договір з метою уникнення відповідальності за грошовим зобов`язанням, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial