Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування своїх вимог вказав на те, що [INFO] на веб-сайті Інформаційного агентства «IPNews+» в мережі Інтернет за електронною адресою [INFO] була розповсюджена серед необмеженого кола споживачів недостовірна та негативна інформація (Інформація). А саме в інформаційному повідомленні під заголовком «[INFO]» поширена недостовірна та негативна інформація наступного змісту: «... ЧАО «Одесский коньячний завод» в 2017 году имел прямые договорные отношения с юридическим лицом зарегистрированным согласно законодательства «ДНР» - ООО «Интер-торг»...»; «24 июля 2017 года через таможню РФ прошла продукция производства ЧАО «Одесский коньячний завод», а именно коньяк (возможно коньяк марки «Шустов») и вино марки «Огеаndа» с номером таможенной декларации - 10319010/240717/0001487. Соглсасно документам продукция из Украины попадала транзитом на территорию РФ, а потом попадала на территорию «ДНР». Важно отметить, что в таможенных документах указано, что отправителем продукти является ЧАО «Одесский коньячний завод», а получателем ООО «Интер-торг» с расположением в городе Макеевка Донецкой области» «... юридические лица украинского происхождения входящие в состав алкогольного холдинга «Global Spirits», как минимум в 2017 году имели прямые договорные отношения с юридическим лицом зарегистрированным согласно законодательству «ДНР» - ООО «Интер-торг». Відповідачі розповсюдили серед необмеженого кола споживачів недостовірну та негативну інформацію відносно ПАТ «Одеський коньячний завод». Та сама Інформація, під тією ж самою назвою «[INFO]» була поширена на веб-сайті [INFO] за посиланням: [INFO] . З огляду на частину 2 пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації: поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Підтвердженням розповсюдження спірної інформації відносно позивача є зміст веб-сторінок за електронною адресою: [INFO] із спірною інформацією, розміщеною у відкритому доступі для необмеженого кола користувачів мережі Інтернет. Зміст веб-сторінки, де була поширена недостовірна інформація досліджено та зафіксовано ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», про що зроблено Звіт № 485/2021-ЗВ від 30.11.2021 року до якого додаються роздруківка файлу фіксації, що містить відеозображення змісту досліджуваної веб-сторінки та цифровий носій DVD-R. Підтвердженням розповсюдження спірної інформації відносно позивача є зміст веб-сторінок за електронною адресою: [INFO] із спірною інформацією, розміщеною у відкритому доступі для необмеженого кола користувачів мережі Інтернет. Зміст веб-сторінки, де була поширена недостовірна інформація було досліджено та зафіксовано ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», про що зроблено Звіт № 489/2021-ЗВ від 10.12.2021року до якого додаються роздруківка файлу фіксації змісту досліджуваної веб- сторінки та цифровий носій DVD-R. Інформація, розповсюджена відповідачами, стосується безпосередньо позивача, оскільки відповідачі самі про це вказують і ідентифікують позивача шляхом згадування назви підприємства, торгових марок та продукції, що випускається цим підприємством. В спірній інформації повідомляються факти, які відповідачі пов`язують з позивачем: «... ЧАО «Одесский коньячний завод» в 2017 году имел прямые договорные отношения с юридтеским лицом зарегистрированным согласно законодательства «ДНР» - ООО «Интер-торг»...»; «24 июля 2017 года через таможню РФ прошла продукция производства ЧАО «Одесский коньячний завод», а именно коньяк (возможно коньяк марки «Шустов») и вино марки «Огеаndа» с номером таможенной декларации - 10319010/240717/0001487. Согласно документам продукция из Украиньї попадала транзитом на территорию РФ, а потом попадала на территорию «ДНР». Важно отметить, что в таможенных документах указано, что отправителем продукции являєшся ЧАО «Одесский коньячний завод», а получателем ООО «Интер-торг» с расположением в городе Макеевка Донецкой области». Отже, в поширеній спірній інформації йдеться саме про позивача. Бенефіціарним власником ПАТ «Одеський коньячний завод» є [PERSON] , що підтверджується випискою з державного реєстру про юридичну особу. В контексті спірної інформації стверджується, що позивач в 2017 році здійснював поставку своєї продукції в ДНР через ООО «Интер-торг» транзитом через Російську Федерацію. Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Обов`язок особи переконатися в достовірності інформації, яка нею розповсюджується, окремо покладається на таку особу. Інформація, яка поширена відповідачами відносно позивача, є недостовірною. Її було подано суспільству як конкретний факт, який відбувся. Поширена інформація не є оціночним судженням, не є критичною оцінкою певних фактів і недоліків. Спірна інформація не містить гіпербол, алегорій, сатири або інших мовних засобів, що дозволили б ідентифікувати її як оціночні судження Поширену спірну інформацію можна перевірити на предмет її відповідності дійсності. Поширена інформація конкретизується датами та номерами митних декларацій, назвами підприємств виробників - відправників та підприємства - отримувача продукції, назвами торгівельних марок, фото пляшок з торгівельними марками, акцизними марками, тобто відповідачі можуть фактично підтвердити ту інформацію, яку розповсюджено в інформаційному повідомленні. Як зазначив Верховний Суд у рішенні по справі №591/7099/16-ц, вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти, чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням. Відтак спірна інформація не містить оціночних суджень, є фактичним твердженням, може бути перевірене на предмет відповідності дійсності. Здійснювати торгівлю на окупованих територіях ДНР, українські підприємства не мали можливості, оскільки така діяльність заборонена Постановою КМУ № 1035 від 16.12.2015 «Про обмеження поставок окремих товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію» (постанова є у публічному доступі та додається до позову) та Постановою КМУ № 99 від 01.03.2017 «Про затвердження Порядку переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції». Згідно статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 визначено, що чинне законодавство не містить визначення поняття ділової репутації, оскільки вони є морально- етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, розуміється оцінка їх підприємницької чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Приниженням ділової репутації особи є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати її діяльності. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Приписами ч. 1 ст. 94 ЦК України передбачено право юридичної особи на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 Цивільного кодексу України. Юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової репутації відповідно до ч. 1 ст. 299 ЦК країни. У статті 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, незалежно від вини особи, яка її поширила, у такий же спосіб, у який вона була поширена. В пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.09 № 1 зазначається, що спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Відтак, право на спростування недостовірної інформації є безумовним та виникає за фактом поширення недостовірної інформації. Виходячи з положень ст. 277 ЦК України та ст. 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02,09 № 1, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу, редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Згідно із статті 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» за відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Редакція інформаційного агентства «IPNews+» не має статусу юридичної особи, не є структурним підрозділом юридичної особи, тому належним відповідачем виступає засновник Інформаційного агентства. На веб-сторінці за електронною адресою [INFO] зазначено наступне: «©2012 г.-2021 г., Информационное агентство «IPNews+». Все права защищены. Оригинальная информация, которую публикует издание « IPnews » и сайт [INFO] является собственностью издания « IPnews ». Любов ее копирование, в т.ч. отдельных частей текстов или изображений, публикация и републикация, перепечатка ти любое другое распространение информации « IPnews », в какой бы форме и каким би техническим способом оно не осуществлялось, разрешается без получения предварительного согласия, только при условии указания в качестве источника « IPnews ». Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» особа, яка має авторське право (автор твору чи будь-яка інша особа, якій на законних підставах передано авторське майнове право на цей твір), для сповіщення про свої права може використовувати знак охорони авторського права - латинська літера "с", обведена колом, ім`я особи, яка має авторське право. На веб-сторінках інформаційного агентства « IPNews+ » (в тому числі і на тій, де було поширено спірну інформацію) використовується позначення «©», яке, відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про авторське право та суміжні права» є сповіщенням про те, що інформаційне агентство «IPNews+» є автором спірного інформаційного матеріалу або, що інформаційному агентству «IPNews+» на законних підставах передане авторське право на спірний інформаційний матеріал. Таким чином, інформаційне агентство «АйПіНьюс» («IPNews+») визнає факт наявності у нього авторських прав на спірний інформаційний матеріал. Відповідно до Витягу (скороченого) з Державного реєстру друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності №2739 приватне підприємство «Науково-виробнича фірма «ШІК-СЕРВІС» є засновником інформаційного агентства «АйПіНьоюс» (англійською мовою «IPNews+»). Згідно із п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.09 № 1 якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Також позивач вказує на те, що згідно із даними офіційної бази даних БД «Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг» власником свідоцтва на знак для товарів і послуг «IPNews» № 238785 від 26.02.2018 є приватне підприємство «Науково-виробнича фірма «ШІК-Сервіс» (ПП "НВФ "ШІК- СЕРВІС"). Саме цей знак для товарів і послуг використовується на веб-сторінці, де було розміщено спірну інформацію. Відповідно до даних ЄДРПОУ за результатами безкоштовного пошуку одним з видів діяльності ПП «НВФ «ШІК-СЕРВІС» є діяльність за кодом КВЕД 63.91 - Діяльність інформаційних агентств. Отже, ПП «НВФ «ШІК-СЕРВІС» є належним співвідповідачем по справі, як засновник інформаційного агентства «IPNews+», що поширило спірну інформацію та особа, що має авторські права на спірний інформаційний матеріал. Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. В інформаційному повідомленні є посилання на [PERSON] , який є джерелом інформації, тобто особою, яка поширила інформацію. Відповідно до статті 277 ЦК України, особа, що поширила недостовірну інформації, повинна її спростувати. [PERSON] є особою, що є джерелом - поширювачем недостовірної інформації, розповсюдженої на веб-сайті Інформаційного агентства «IPNews+», тобто, є належним відповідачем. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 належним Відповідачем у разі поширення оспорюваної Інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких необхідно установити та зазначити в позовній заяві. Розповсюдження відбувається [PERSON] , який є джерелом інформації, через веб-сайт [INFO], данні про реєстранта якого скриті в сервісі WHOIS, про що свідчить довідка ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» № 389/2021-Д. На самому на веб-сайті [INFO], розміщена інформація такого змісту: «Меня зовут [PERSON]. Сайт создан для разоблачений чиновников и бизнесменов Запорожья в связи с возможной блокировкой моего второго сайта [INFO]/. Мне удалось установить новые факты в ходе собственного расследования о финансировании террористической организации «ДНР » алкогольним холдингом « Global Spirits ». Відтак, на думку позивача, [PERSON] є власником веб-сайту та джерелом інформації. У зв`язку із викладеним позивач просив суд визнати недостовірною та такою, що наносить шкоду його діловій репутації наведену вище інформацію та зобов`язати відповідача - ПП «НВФ «ШІК-СЕРВІС» розмістити спростування, розміщеної раніше інформації, шляхом здійснення публікації на сайті [INFO], а також зобов`язати відповідача - [PERSON] розмістити спростування, розміщеної раніше інформації, шляхом здійснення публікації на сайті [INFO]. Відповідач ПП «НВФ «ШІК-СЕРВІС» відзиву на позовну заяву чи будь-яких інших заяв по суті спору суду не надав. Відповідач - [PERSON] через свого представника адвоката Вишнякова Д.О. заперечив проти позовних вимог у повному обсязі, вказавши про таке. Предметом позовної заяви відповідно до прохальної частини позовної заяви є визнання недостовірної інформації, що викладено на веб-сайтах [INFO] та [INFO]. Однак, в позовній заяві позивач постійно плутає та ототожнює зовсім різні джерела/веб-сайти походження спірних матеріалів. Так, в різних частинах позовної заяви позивач посилається, наприклад на такі джерела, як: - [INFO]; - http://grobexpres.in.ua/. Таким чином, матеріали даної судової справи не містять жодного належного доказу, що саме відповідач-2 має хоча б якесь відношення до зазначених веб-сайтів, є автором спірних матеріалів, а, тим більше, має хоч якесь відношення до розповсюдження останніх. Власне кажучи, матеріали даної судової справи не містять й жодного належного доказу, що саме відповідач-1 має якесь відношення до даних веб-сайтів та спірних публікацій. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Такого висновку дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.04.2018р. у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18). У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12.11.2019р. у справі №904/4494/18 (провадження №12-110гс19) зроблено висновок, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. З урахуванням того, що реєстрація доменного імені є відкритою, здійснюється в онлайн-режимі на підставі онлайн-заявки особи, яка має намір зареєструвати домене ім`я, та не потребує жодного підтвердження, ідентифікації та авторизації особи реєстранта, неможливо встановити, що саме ОСОБА 2 є дійсним власником (реєстрантом) веб-сайту «ІНФОРМАЦІЯ 6», на якому опублікована стаття. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, відповідач-2 та й відповідач-1 є неналежними відповідачами по даній судовій справі, оскільки жодним чином не порушували права Позивача, не розповсюджували відносно Позивача жодної інформації, а отже не можуть нести жодної відповідальності за спірну публікацію. Відповідач-2 вказує на те, що зі змісту спірної публікації вбачається, що було проведено журналістське розслідування стосовно діяльності деяких осіб. Відповідно до роз`яснень Міністерства юстиції України від 04.10.2011р. «Правові засади діяльності журналістів в Україні» правові засади діяльності журналістів визначені Конституцією України, Законами України «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «Про інформаційні агентства», «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», «Про телебачення та радіомовлення», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» та іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно ст. 34 Конституції України кожному громадянинові України незалежно від його професії гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, або запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Також, згідно ч. 3 ст. 15 Конституції України цензура в Україні заборонена. Згідно із ст. 24 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про інформацію» забороняється цензура, тобто будь-яка вимога, яка спрямована, зокрема, до журналіста, засобу масової інформації, його засновника (співзасновника), видавця, керівника, розповсюджувача, яка передбачає узгодження інформації про її поширення або накладення заборони чи перешкоджання в будь-якій іншій формі тиражуванню або поширенню інформації. Законом України «Про інформацію» закріплено гарантії діяльності засобів масової інформації та журналістики, оскільки професія зобов`язує журналіста першим опинятися в гущині подій, осягати глибинний зміст явищ, причини і наслідки і витлумачити їх для загалу. На сьогодні журналісти, під час провадження їх професійної діяльності, мають можливість користуватися загальновизнаною свободою думки і слова, свободою вираження поглядів, в той же час підкреслюється неприпустимість зловживання правами та свободами журналіста. Отже, з наведеного вище вбачається, що кожен має право на свободу думки і посягати на свободу слова журналіста заборонено. Позивач повинен довести, а суд перевірити, що поширена інформація є недостовірною. Разом з тим, жодного доказу на підтвердження вказаних фактів не надано. Більш того, якщо уважно ознайомитись зі спірною статтею, то вбачається, що журналіст посилається на власні джерела та документи, тобто таку інформацію повідомили треті особи та така інформація було отримано під час аналізу тих чи інших документів, а отже жодна особа взагалі не повинна нести відповідальність за думки інших (сторонніх) осіб та аналіз відповідних документів. Оскільки позивач не довів, що спірна інформація є неправдивою, то у суду відсутні підстави для задоволення позову. Ще одним складом правопорушення є поширення інформації, що порушує особисті немайнові права або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Разом з тим, позивач так само не довів порушення його прав внаслідок спірної інформації. Доказів настання будь-якої шкоди до позову не долучено. Отже, сам по собі факт будь-якої інформації стосовно особи на ім`я [PERSON] не дає підстави для задоволення позову. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростування та доведенню їх правдивості. Оцінка факту відрізняється від самого факту тим, що оціночне судження є висновком, отриманими в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення конкретною людиною фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкових зв`язків між зазначеними джерелами інформації, і тому будь-яким чином неможливо оцінити правдивість чи правильність його висновку. Отже, в розумінні статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути визначені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій сатири). Оціночні судження не підлягають спростування та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойні формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодовувати завдану моральну шкоду. Відповідно до Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (ч. 1 ст. 34 Конституції України). Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосудця (ст. 34 Конституція України). У пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2019 №1 судам роз`яснено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки та слова, правом на вільне вираження своїх поглядів і переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте й сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.03.2005р. у справі «Українська прес-група» проти України» зазначив, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження; якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню; вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (Рішення у справі Lingens v. Austria від 08.07.1986р.); залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (Рішення у справі De Haes Gijsels v. Belgium від 24.02.1997р.). Вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. У п. 27 рішення по справі «Feldek v. Slovakia» від 12.07.2001р. Європейський суд з прав людини зазначає, що «Відповідно до практики Суду свобода вираження поглядів є однією з основних підвалин демократичного суспільства та однією з головних передумов його прогресу і самореалізації кожної особи. Відповідно до частини 2 статті 10 вона застосовується не тільки до «інформації» або «ідеї», що сприймається прихильно або вважаються необразливими, чи сприймаються байдуже, а також до таких, що ображають, шокують або хвилюють. Стаття 10 захищає не тільки суть висловлених ідей та інформації, але також і форму, у якій вони передаються. Це свобода підлягає виключенням, перелічених у частині 2 статті 10, які, однак, повинні чітко тлумачитися». Чинним законодавством не передбачено можливість притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень, вони, ж і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки, будучи вираження об`єктивної думки і поглядів, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Також, відповідач-2 вказує на те, що Верховний Суд вже неодноразово зазначав про те, що у разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004р. на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, відповідачем-2 надано флеш-носій із документами в електронному вигляді, які на його думку, підтверджують факти викладені у статтях, які опубліковані в мережі Інтернет. В порядку підготовки справи до розгляду по суті позивачем додатково надано суду висновок експерта №38768 за результатами судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи мовлення від 27.07.2022 року, який зроблено експертом Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса». Відповідно до названого висновку інформація, яку просить позивач визнати недостовірною викладена у формі фактичних тверджень та має негативний характер стосовно ПАТ «Одеський коньячний завод». Крім того, судом витребувано у Державної митної служби України інформацію щодо реального переміщення товару між імпортером та експортером, а саме між приватним акціонерним товариством «Одеський коньячний завод» та компанією «Haci Camalxan» (Азербайджан, м. Баку, вул. Ага Нейматулла, 80) за митною декларацією №10319010/240717/0001487 (номер цієї декларації прямо вказано в оспорюваних публікаціях. Згідно із листом Департаменту митного аудиту та обліку осіб Держмитслужби №19-02/19-02-04/8.19/3187 від 23.12.2023 року митної декларації №10319010/240717/0001487 в інформаційних базах Держмитслужби не виявлено. Також судом витребувано у ТОВ «Хостінг Україна» інформацію про реєстранта доменного імені « [INFO] ». Відповідно до повідомлення №6453 від 03.10.2022 абонент компанії ТОВ «Хостінг Україна», при реєстрації вказаного сайт вказав про себе такі дані: ПІБ: [PERSON] Адреса: [ADDRESS] Email: [INFO] Телефон: [NUMBER] Водночас, ТОВ «Хостінг Україна» у своєму повідомлені окремо підкреслило той факт, що воно не перевіряло достовірність внесених персональних даних та не має обов`язку здійснювати таку перевірку. Судом встановлено, що на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] / та на веб-сайті [INFO] за посиланням [INFO] розміщені статті, які містять інформацію наступного змісту: «...ЧАО «Одесский коньячний завод» в 2017 году имел прямые договорные отношения с юридическим лицом зарегистрированным согласно законодательства «ДНР» - ООО «Интер-торг»...»; «24 июля 2017 года через таможню РФ прошла продукция производства ЧАО «Одесский коньячний завод», а именно коньяк (возможно коньяк марки «Шустов») и вино марки «Oreanda» с номером таможенной декларации - 10319010/240717/0001487. Согласно документам продукция из Украины попадала транзитом, на территорию РФ, а потом, попадала на территорию «ДНР». Важно отметить, что в таможенных документах указано, что отправителем продукции являєтся ЧАО «Одесский коньячний завод», а получателем ООО «Интер-торг» с расположением в городе Макеевка Донецкой области»; «... юридические лица украинского происхождения входящие в состав алкогольного холдинга «Global Spirits», как минимум в 2017 году имели прямые договорные отношения с юридическим лицом зарегистрированным согласно законодательству «ДНР» - ООО «Интер-торг». При цьому публікація, розміщена за посиланням [INFO] , починається із речення такого змісту: « [PERSON] удалось установить новые факты в ходе собственного расследования о финансировании террористической организации «ДНР » алкогольным холдингом « Global Spirits ». Публікація, розміщена за посиланням [INFO] , починається із речень: «Меня зовут [PERSON]. Сайт создан для разоблачений чиновников и бизнесменов Запорожья в связи с возможной блокировкой моего второго сайта [INFO]/. Мне удалось установить новые факты в ходе собственного расследования о финансировании террористической организации «ДНР » алкогольним холдингом « Global Spirits ». В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач-2 [PERSON] є джерелом інформації, яка викладена в обох публікаціях. Це прямо було підтверджено представником [PERSON] та фактично підтверджується відзивом відповідача і доданими до нього доказами, які, зокрема, містять матеріали його журналістського розслідування. Згідно із роз`яснень, які містяться в абз. 4 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що [PERSON] є належним відповідачем у цій справі, оскільки саме він виступав джерелом, розповсюдженої інформації. При цьому, суд констатує, що під час здійснення судового розгляду встановити автора спірних публікацій не вдалось. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно із наданих суду документів, зокрема довідки з відомостями про власника веб-сайту від 22.06.2021 №220/2021-Д, яка складена ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», веб-сайт [INFO] не належить до українського сегменту мережі Інтернет, а відноситься до національного домену Незалежної Держави Самоа. Будь-яких відомостей саме про власника цього веб-сайту суду не надано. Водночас, суд відхиляє доводи позивача про те, що саме відповідач-1 - ПП «Науково-виробнича фірма «ШІК-СЕРВІС», як засновник інформаційного агентства «АйПіНьюс» і англійською у наданому суду витязі вказано назву агентства, як «IPNews» (без символа «+», як про це вказує позивач у своїй позовній заяві), адже на веб-сайті [INFO] міститься посилання на інформаційне агентство «IPNews +» відомостей про засновників, якого суду не надано. Крім того, ПП «НВФ «ШІК-СЕРВІС» є власником торгової марки «IPNews», візуальний вигляд якої доступний у відкритому доступі до відповідного державного реєстру за посиланням https://sis.ukrpatent.org/uk/search/simple, але і ця торгова марка не містить символу «+» та візуально відрізняється від знаку, що розміщено разом із спірними публікаціями. У сукупності наведене не підтверджує твердження позивача, що відповідач-1 є засновником автора публікації, яка розміщена посиланням [INFO]. Відтак, суд дійшов висновку про те, що ПП «НВФ «ШІК-СЕРВІС» не є належним відповідачем у цій справі. Щодо власника веб-сайту « [INFO] », то надана реєстрантом інформація не дає можливості однозначно ідентифікувати особу-власника веб-сайту. Аналізуючи положення національного законодавства, яке регулює порядок реєстрації та функціонування веб-сайтів в українському сегменті Інтернет, суд дійшов висновку про те, що вказана обставина (неможливість однозначної ідентифікації власника) є певним недоліком законодавства і не є наслідком умисних дій, у тому числі, відповідача-2. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що відповідач-2 не є власником веб-сайту « [INFO] », проте є джерелом, розповсюдженої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Приписами ч. 1 ст. 94 ЦК України передбачено право юридичної особи на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України. Юридична особа, так само як і фізична особа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України та право на недоторканість ділової .репутації відповідно до ст. 299 ЦК України. Нормами статті 34 ГК України визначено, дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову даної категорії, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Матеріалами справи підтверджуються усі вище перелічені складові, у тому числі, й факт недостовірності інформації, яка міститься в публікаціях (зокрема, це підтверджується відомостями наданими Держмитслужбою), а тому дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання, розповсюдженої інформації недостовірною, адже вона не підпадає під ознаки оціночних суджень, а містить конкретний перелік певних фактів, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. При цьому суд відхиляє доводи представника відповідача-2 про наявність у бенефіціара (на момент здійснення публікації) позивача [PERSON] статусу публічної особи, адже він не обіймав на той момент будь-яких політичних чи державних посад, «відкриваючи себе для більш прискіпливого висвітлення своїх слів та вчинків». Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Під час судового розгляду судом не було встановлено особу (осіб), які здійснили розповсюдження цієї інформації, а також зв`язок відповідачів із веб-сайтами на яких здійснено публікації. Сам відповідач-2 вказав на те, що він є лише джерелом інформації і до її розповсюдження відношення немає, відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у цій частині. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial