Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити з нею місце проживання синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги позивачка мотивує тим, що з 29.08.2009 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Вони мають неповнолітніх дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, через різні погляди на життя та на сімейні відносини, відсутнє почуття взаєморозуміння, любові та поваги. Шлюбні відносини фактично не підтримують, сім`я розпалася остаточно й поновити її неможливо. Діти залишилися з позивачкою. Однак позивачка вважає, що проживання дітей з нею буде більше відповідати їхнім інтересам, сприяти розвитку тощо. Відповідач подав письмову заяву у якій позов визнав. В судовому засіданні позивачка вимоги підтримала. Відповідач позов визнав та не заперечував проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Третя особа надала висновок щодо розв`язання спору від 03.03.2023 №409/27.1-26. Орган опіки та піклування на підставі досліджених умов проживання дітей дійшов висновку про можливість визначення їх місяця проживання з позивачкою. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 01.02.2023 судом прийнято позовну заяву й відкрито провадження у справі. Судовий розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Суд встановив, що з 29.08.2009 сторони вступили в шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 1323. Сторони мають дітей - синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя сторін не склалося, через різні погляди на життя та на сімейні відносини, відсутнє почуття взаєморозуміння, любові та поваги. Шлюбні відносини фактично не підтримують, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Після припинення відносин діти залишилися та проживають з позивачкою за адресою [ADDRESS] . Встановлені факти визнаються сторонами та підтверджуються свідоцтвом про шлюб, рішенням суду про розірвання шлюбу, свідоцтвом про народження дочки, довідкою з «Центру надання адміністративних послуг» копії яких додані до справи. З встановленого вбачається, що збереження шлюбу сторін є неможливим та суперечить їх інтересам та дітей. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування З встановлених обставин вбачається, що правовідносини є сімейними й врегульовані ст.ст. 110, 112, 141, 160, 161 СК України та пов`язаними нормами, які наведені нижче. Згідно положень ст.ст. 110, 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що має істотне значення. Ураховуючи зазначені положення закону та наведені норми права, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо визначення місця проживання дітей то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що дитина має право жити з батьками, має право на гармонійний розвиток в належних умовах. Батьки зобов`язані забезпечити дитині відповідні умови. В залежності від віку дитини спочатку місце проживання визначається законом з батьками, потім за їх спільною згодою. Після досягнення дитиною десятирічного віку вже враховується її думка щодо місця проживання з батьками які живуть окремо. За відсутності згоди, щодо визначення місця проживання дитини до чотирнадцяти років спір може бути вирішений судом. Після досягнення чотирнадцяти років дитина самостійно визначає місце проживання і у цьому випадку законом не визначено вирішення спору між батьками у судовому порядку. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дітей, узгоджуються з встановленими обставинами. Встановлені обставини та наведені у сукупності положення закону вказують на те, що спір між сторонами може бути вирішений у заявлений позивачкою спосіб, а саме слід визначити місце проживання дітей з нею. Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід розподілити судові витрати. У поданій заяві позивачкою були об`єднані дві вимоги немайнового характеру з яких мав бути сплачений судовий збір у розмірі по 1073,60 грн. з кожної вимоги (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір»). Натомість позивачкою сплачений збір лише з однієї вимоги у розмірі 993 грн.. Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у зв`язку з визнанням позову відповідачем позивачці належить до повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору. З наведених норм та обставин сплати збору вбачається, що відповідачці належить до повернення з бюджету різниця між сплаченою сумою та 50 відсотками ставки судового збору яка підлягала сплаті, тобто 456 грн. 20 коп.(993-536,8). З відповідача слід стягнути на корись позивачки 50 відсотків відшкодування сплаченого су3доовго збору у сумі 536,8 грн. Також з відповідача слід стягнути на користь держави 50 процентів ставки судового збору у розмірі 536,80 грн, які фактично не сплачені позивачкою.

Outcome: approved