Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

7 жовтня 2022 року, представник позивачки [PERSON] адвокат Попова О.А. звернулася до Овідіопольського райсуду Одеської області з вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд визнати такими, що не підлягають виконанню : виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кобельницьким С.І. від 01.09.2021 р., зареєстрований в реєстрі за № 2664 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором № ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» у розмірі 365305,28 грн. та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1700,00 грн. та виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кобельницьким С.І. від 01.09.2021 р., зареєстрований в реєстрі за № 2665 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором № 07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» у розмірі 994026,46 грн. та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1700 грн., стягнувши з відповідачів на користь позивачки судові витрати по справі, мотивуючи це тим, що документи, які були надані нотаріусу для його вчинення, не містили доказів наявності заборгованості позивачки, а саме оригіналів нотаріально посвідчених кредитних договорів та документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржниці [PERSON] та встановлюють прострочення нею виконання зобов`язання, а тому подані документи не засвідчували безспірність заборгованості позивачки за кредитами, розмір якої не відповідає дійсності, враховуючи те, що позивачка майже повністю погасила борг за вищевказаними кредитними договорами перед первісним кредитором ВАТ КБ «Надра», у зв?язку з чим, оспорювані виконавчі написи вчинені нотаріусом з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат» і, як наслідок, неправомірно вжито заходів примусового виконання рішення щодо стягнення заборгованості з позивачки, так як у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитних договорах, які не були посвідчені нотаріально та не відносилися до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, а також, що відповідачами, в порушення вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат», пропущений строк звернення до нотаріуса із заявою про вчинення оскаржуваних виконавчих написів. Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.10.2022 р. провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 65). Ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської області від 10.10.2022 р., задоволено клопотання представниці позивачки про забезпечення позову та зупинено стягнення за виконавчими листами приватного нотаріуса Дніпровського МНО Кобельницького С.І. від 01.09.2021 р. № 2664 та № 2665 (а.с. 67-68). Ухвалою суду від 18.01.2023 р. задоволено клопотання представниці позивачки та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Кобельницького С.І. належним чином посвідчені копії нотаріальних справ щодо вчинення виконавчих написів № 2664 та № 2665 від 01.09.2021 р., вчинених вказаним приватним нотаріусом щодо стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором № ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» у розмірі 365305,28 грн. та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1700,00 грн. та про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості за кредитним договором № 07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» у розмірі 994026,46 грн. та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1700 грн., а також витребувані у ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» засвідчені копії документів, на підстав яких були вчинені оспорювані написи нотаріуса та належним чином засвідчені копії документів, що підтверджують відступлення права вимоги за кредитними договорами № ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 р. і № 07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007 р. від ВАТ КБ «Надра» до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 103-104). В судове засідання представниця позивачки не з?явилася, надіславши до суду клопотання про слухання справи за його відсутності і відсутності позивачки, задовольнивши позов, який вона повністю підтримала (а.с. 70,119). У визначений ухвалою суду від 10.10.2022 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, представник відповідачів надіслав до суду відзиву на позов, в якому просив суд, відмовити у задоволенні позову в частині відшкодування заявлених витрат на правничу (правову) допомогу (а.с. 71,75,84-91,125,126). 3-тя особа без самостійних вимог на предмет спору Приватний нотаріус Дніпровського МНО\~Кобельницьким С.І. в судове засідання повторно не з?явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином за місцем знаходження свого робочого кабінету зворотними поштовими повідомленнями з відмітками листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомив, не надіславши до суду витребувані у нього належним чином посвідчені копії нотаріальних справ щодо вчинення оспорюваних виконавчих написів та клопотання про слухання справи за його відсутності (а.с. 72,73,76,77,127,128). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно зі ст. 18 ЦК України, ст.ст. 87,88 Закону України «Про нотаріат»\~- вчинення виконавчого напису це форма захисту цивільних прав кредитора, нотаріусом, за допомогою спрощеної, позасудової процедури, яка полягає у вчиненні на боргових документах напису про стягнення грошей або витребування майна на користь кредитора, за наявності між боржником і кредитором правовідносин, які визначаються Кабінетом Міністрів України шляхом встановлення переліку документів, що підтверджують ці правовідносини. Відповідно до пунктів 1 та 2 Постанови КМУ від 29.06.1999 р. № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється вказаним Законом та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Одним з таких законодавчих актів є «Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно ст. 87 Закону\~- для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою КМУ від 29.06.1999 р. № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому ст. 50 Закону передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Як зазначив\~Верховний Суд\~України в\~своїй Постанові\~від 05.07.2017\~року по\~справі № 754/9711/14-ц вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов?язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а лише підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов?язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само, на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника\~- це обов?язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками\~наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав\~боржника в\~процесі вчинення\~нотаріусом виконавчого\~напису відбувається\~у спосіб,\~передбачений підпунктом\~2.3\~пункту 2\~Глави 16\~розділу ІІ\~Порядку, шляхом надіслання іпотекодержаталем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобовязаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Так, Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, було визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ від 26.11.214 р. № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «пункт 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Таким чином, починаючи з 01.11.2017 року законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин на підставі кредитного договору, який не посвідчений нотаріально. Відповідно до Правової позиції ВС, викладеної у п. 83 Постанові ВП ВС від 21.09.2021 р. у справі № 910/10374/17 - оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Суд встановив, що 04.05.2006 р. між ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра») та позивачкою [PERSON] було укладено кредитний договір № ОД14/05/2006/840-К/37, відповідно до умов якого банк надав позичальниці кредит у сумі 9000 дол. США зі сплатою 11,00% річних, строком на 60 місяців (а.с. 10-12). 01.09.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кобельницьким С.І. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2664, згідно з яким запропоновано стягнути на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», право вимоги перейшло на підставі Договору №CL48N718070_І_4 про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського МНО Пономарьовою Д.В. і зареєстрованого в реєстрі за №1456, укладений між АТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», з боржника [PERSON] заборгованість, яка виникла на підставі кредитного договору №ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 р., укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»), яка згідно виписки з рахунку боржника на 27.08.2021 року (включно) становить 365305,28 гривень, що складається з: -134973,80 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; -170312,31 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; -77050,40 грн. заборгованість по комісії. Стягнення заборгованості проводиться за період з 23.05.2019 року по 27.08.2021 року. Розмір плати, сплачений стягувачем у розмірі 1700 грн. підлягає стягненню з боржника (а.с. 13). 06.02.2007 р. між ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07/02/2007/840-К/19, відповідно до умов якого банк надав позичальниці кредит у сумі 19000 дол. США зі сплатою 14,49% річних, строком до 03.02.2012 р. (а.с. 14-16). 01.09.2021 р. приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кобельницьким С.І. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 2665, згідно з яким запропоновано стягнути на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», право вимоги перейшло на підставі Договору № CL48N718070_І_4 про відступлення прав вимоги від 21.07.2020 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського МНО Пономарьовою Д.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1456, укладений між АТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», з боржника [PERSON] заборгованість, яка виникла на підставі кредитного договору №07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007р., укладеного між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра») та згідно виписки з рахунку боржника на 27.08.2021 року (включно) становить 994026,46 грн., що складається з: -381941,26 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; -637459,55 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; -38371,60 грн. заборгованість по комісії. Стягнення заборгованості проводиться за період з 25.08.2019 року по 27.08.2021 року. Розмір плати, сплачений стягувачем у розмірі 1700 грн. підлягає стягненню з боржника (а.с. 17). Станом на сьогодні, у провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шуляченка М.Б. перебуває два виконавчих провадження: 1)виконавче провадження № 66958603 з примусового виконання виконавчого напису № 2664 від 01.09.2021 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кобельницьким С.І. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості в розмірі 367005,28 грн. ; 2)виконавче провадження № 66958333 з примусового виконання виконавчого напису № 2665 від 01.09.2021 року, виданого приватним нотаріусом Дніпровського МНО Кобельницьким С.І. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» заборгованості в розмірі 995\~726,46 грн., об?єднаних в одне зведене виконавче провадження № 66995612 згідно постанови приватного виконавця від 30.09.2021 р. (а.с. 18-27). Так, на момент вчинення оспорюваних виконавчих написів нотаріуса, згідно з п. 3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого\~2012 року та ч.1 ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», необхідна наявність двох умов: 1)подані документи повинні підтверджувати безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2)з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. На думку суду, оспорювані виконавчі написи нотаріуса № 2664 та № 2665 від 01.09.2021 р. вчинені з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, і, як наслідок, неправомірно вжито заходів примусового виконання рішень щодо стягнення заборгованості, з огляду на те, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка стовідсотково підтверджує наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі, яка зазначається. Згідно підпункту 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172. Суд при винесенні рішення про визнання вказаного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, повинен виходити з того, що документи, які були надані для його вчинення - не містили доказів наявності заборгованості, а саме оригіналу нотаріально посвідченого договору та документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання та доказів на підтвердження переходу прав вимоги до відповідача на момент його вчинення. Тому подані документи не засвідчували безспірність заборгованості за кредитом, та й взагалі самого факту наявності заборгованості. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат»\~та п.п. 1.1,1.2 п. 1 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.\~Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п.п.\~3.1\~п.\~3\~Глави 16\~Розділу ІІ\~зазначеного Порядку\~вчинення нотаріальних\~дій нотаріус\~вчиняє виконавчі\~написи,\~зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Підпунктом 3.5 п. 3 Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у\~Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Суд встановив, що у виконавчих написах нотаріус посилається на те, що виконавчі написи вчинялися на підставі статей 34,87-91 ЗУ «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого\~наказом Міністерства\~юстиції України\~від 22.02.2012\~року за № 296/5 та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою КМУ від 29.06.1999 № 1172. Пунктом 1 Переліку документів «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» (нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1\~цього переліку)) передбачено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пункт 2\~Переліку документів\~(в\~редакції від\~12.06.2015\~року) «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями» визначає, що для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак, як встановив суд, в матеріалах виконавчих проваджень, відкритих на підставі оскаржуваних виконавчих написів містяться лише виконавчі написи та кредитні договори, які не посвідчені нотаріально, але жодних інших документів, на підставі яких вчинялися виконавчі написи не міститься. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Суд звертає увагу на те, що на час вчинення спірних виконавчих написів нотаріуса - чинне законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору. Вчинення виконавчого напису на підставі оригіналу кредитного договору, нотаріально не посвідченого, чинним законодавством не передбачалось. Таким чином, у нотаріуса були відсутні повноваження на вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений та не відносився до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Суд не погоджується з розміром заборгованості, який запропоновано стягнути з позивачки за виконавчими написами, оскільки інформація про суму заборгованості, що в них зазначена не відповідає дійсності. У виконавчому написі № 2664 від 01.09.2021 р. зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 23.05.2019 року по 27.08.2021 року, а сума заборгованості складає 365305,28 грн., зокрема з них 170312,31 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом та 77050,40 грн. заборгованість по комісії. Разом з тим, з наданого до позову кредитного договору № ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 р. вбачається, що датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків, нарахування комісії та пені за кредитним договором є 03.05.2011 року (п. 3.3.4 кредитного договору-1). З огляду на вказане, ще 03.05.2011 року вказаний кредитний договір припинив свою дію, а кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з боржника відсотків за кредитним договором та комісії. У виконавчому написі № 2665 від 01.09.2021 р. зазначено, що стягнення заборгованості проводиться за період з 25.08.2019 року по 27.08.2021 року, а сума заборгованості складає 994026,46 грн., зокрема з них 637459,55 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом та 38371,60 грн. заборгованість по комісії. З кредитного договору № 07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007 р. вбачається, що датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків, нарахування комісії та пені за кредитним договором є 03.02.2012 року (п. 3.3.4 кредитного договору-2). З огляду на вказане, ще 03.02.2012 року зазначений кредитний договір припинив свою дію, а кредитор втратив можливість нарахування та стягнення з боржника відсотків за кредитним договором та комісії. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (провадження №\~14-154цс18) від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18). Відтак, на думку суду, нарахування відповідачами відсотків за користування кредитом та комісії за кредитним договором № ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 р. за період стягнення з 23.05.2019\~року по\~27.08.2021\~року та за кредитним договором № 07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007 р. за період стягнення з 25.08.2019\~року по\~27.08.2021\~року є незаконним, оскільки право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом та комісію припинилося у зв`язку з закінченням терміну дії кредитних договорів. Таким чином, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було невірно визначено розмір заборгованості за кредитними договорами, в результаті чого нотаріусом незаконно вчинено виконавчі написи. Крім цього, однією з умов, яка має бути наявна в момент вчинення виконавчого напису є те, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Відповідно до п. 3.4. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Відповідно до п. 1.4 кредитного договору № ОД14/05/2006/840-К/37 від 04.05.2006 року банк надає позичальнику кредит строком на 60 місяців. Пунктом 3.4.4. кредитного договору визначено кінцевий термін повернення кредиту 03.05.2011 року. Тобто, кредитний договір припинив свою дію 03.05.2011 року. Отже, кредитор мав право звернути стягнення на грошові кошти боржника за кредитним договором протягом трьох років, починаючи від дати закінчення терміну дії кредитного договору, тобто починаючи з 04.05.2011 р. по 04.05.2014 р. Проте, відповідачі звернулися до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису лише в вересні 2021 року. Відповідно до п. 1.4 кредитного договору № 07/02/2007/840-К/19 від 06.02.2007 року банк надає позичальнику кредит строком на 03.02.2012 року. Пунктом 3.4.4. кредитного договору визначено кінцевий термін повернення кредиту 03.02.2012 року. Тобто, кредитний договір припинив свою дію 03.02.2012 року. Отже, кредитор мав право звернути стягнення на грошові кошти боржника за кредитним договором протягом трьох років, починаючи від дати закінчення терміну дії кредитного договору, тобто починаючи з 04.02.2012 р. по 04.02.2015 р. Проте, відповідачі звернулися до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису лише в вересні 2021 року. Отже, відповідачем пропущений встановлений чинним законодавством України трирічний строк для звернення до нотаріуса з вимогами вчинити виконавчі написи за вказаними кредитними договорами. Однак, нотаріусом при вчиненні виконавчих написів не було враховано того, що відповідачі звернулися до останнього з пропущенням таких строків, та як наслідок було незаконно вчинено виконавчі написи. Так, при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус Дніпровського МНО Кобельницький С.І. не отримав від відповідачів первинні документи щодо видачі кредиту позивачці, зняття сум з кредитного рахунку, квитанцій, платіжних доручень щодо погашення знятих сум, тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивачки перед відповідачами за кредитом, а також суми процентів та відсотками, зазначені у виконавчому написі, є безспірними, так як розрахунок боргу, здійснений відповідачами щодо наявності грошового зобов`язання позивачки по кредиту, процентах - не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог до боржника. Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо кредитної заборгованості позивачки перед відповідачами, чим порушив вказані вище норми Законів. Розрахунок розміру невиконаних зобов`язань за кредитним договором, суми боргу за тілом кредиту, відсотків за користування кредитом зроблено відповідачами одноособово без урахування думки та позиції позивачки та не відповідає вимогам Закону. Виконавчий напис було вчинено на підставі розрахунку заборгованості, підготовленого працівниками відповідачів, та є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків відповідачів, а тому не може бути доказом безспірності грошових вимог відповідачів до позивачки. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов?язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється наступним чином: боржник повинен бути повідомлений не менш, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов?язань та ліквідувати допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або виставити заперечення кредитору. Суд зауважує, що позивачка не була жодним чином повідомлена про вчинення виконавчого напису, та не знала, що має заборгованість перед відповідачами, яка нею була майже повністю погашена перед первісними кредиторами ВА КБ «Надра», докази про що були витребувані судом у відповідачів ухвалою суду, яка не була виконана останніми з невідомих причин, хоча була отримана останніми, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням з відміткою про вручення (а.с. 125). Отже, вчинення нотаріусом виконавчих написів за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів договорів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Виходячи з вищевикладеного, на підтвердження факту безспірності заборгованості позивачки, відповідачі мали б надати нотаріусу оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржниці та встановлюють прострочення виконання зобов`язання останньою. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновків про достатність правових підстав вважати оспорювані виконавчі написи № 2664 та № 2665 від 01.09.2021 р., вчинені приватним нотаріусом\~Дніпровського МНО\~Кобельницьким С.І. щодо стягнення з позивачки на користь ТОВ « ФК\~«Дніпрофінансгруп» заборгованості, вчиненим з порушенням вимог законодавства та визнати їх такими, що не підлягають виконанню, у зв?язку з чим, позов в цій частині є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню зі стягненням з відповідачів на користь позивачки в порядку ст. 141 ЦПК України сплаченого судового збору в розмірі 1984,80 грн. за розгляд справи судом та 496,20 грн. за забезпечення позову, а всього 2481 грн., як підтверджених документально (а.с. 9,48). За змістом ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України - учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Частинами 1,3 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги і встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів на користь позивачки витрат на правничу (правову) допомогу з огляду на відсутність в матеріалах справи відповідного договору про надання правової допомоги, акту виконаних робіт, а також документально підтверджених витрат на вказану правову допомогу, понесених позивачкою (фінансові документи : чеки, квитанції, тощо).

Outcome: partial