Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~У червні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між нею та [PERSON] 14 травня 2020 року укладено договір довічного утримання, за яким відповідачу передано у власність частину житлового будинку та земельну ділянку по [ADDRESS] . Натомість відповідач зобов`язувався довічно забезпечити її матеріальне утримання, лікування, медичне обстеження, догляд за будинком і земельною ділянкою, оплату комунальних платежів, виконувати інші додаткові доручення. \~ \~ \~ \~З моменту укладення договору відповідач не виконував свої обов`язки належним чином. Всі рахунки оплачував з її карточки, жодного разу не провів індексації грошового забезпечення, яке і на даний час становить 500 грн. Вона неодноразово зверталась до відповідача щодо виконання ним умов договору, здійснювати піклування та турботу про неї. Його відношення не змінилось і після переїзду проживання в іншу частину будинку. Ні матеріальної допомоги, ні іншої допомоги від відповідача у вигляді турботи та піклування вона взагалі не отримувала, що передбачено договором, та свідчить про невиконання укладеного договору саме відповідачем. Тому укладений договір довічного утримання може бути розірваний на підставі ст.755 ЦК України. \~ \~ \~ \~Просила суд: \~ \~ \~ \~договір довічного утримання (догляду) від 14 травня 2020 року, засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Нікітенко В.В., - розірвати; \~ \~ \~ \~визнати право власності на частину в праві приватної спільної часткової власності на житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд по [ADDRESS] ; \~ \~ \~ \~визнати право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:01:029:0064, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка обслуговує частку, що фактично складають частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, під номером [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~09 вересня 2022 року до суду надійшли додаткові пояснення [PERSON] . Вказала, що протягом дії договору, відповідач, користуючись її необізнаністю, неодноразово брав її пенсійну картку, готівку для купівлі побутової техніки (пральна машина, газова колонка), ліків. Продуктів. При цьому всі чеки залишав собі. Тобто здійснював догляд за нею за її ж гроші, що є порушенням умов договору. \~ \~ \~ \~04 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник відповідача [PERSON] , адвокат Гірій Г.І. вказала, що позивачка по справі є рідною тіткою відповідача. Одна частина будинку належить [PERSON] , а інша його матері [PERSON] , де він проживав. Увесь час між ними буди гарні родинні відносини, він піклувався про тітку, займався похованням сина позивача. [PERSON] у серпні 2019 року склала заповіт на його імя. У 2020 році вона запропонувала йому укласти договір довічного утримання. Оскільки він піклувався про неї, укладення договору жодного відношення не змінювало, тому погодився. Жодного разу позивачка не скаржилась на порушення ним умов договору. Але у квітні 2022 року з`явилась її онука та був поданий позов до суду. З того часу їх відносини погіршились. \~ \~ \~ \~За весь час дії договору він сплачував кошти, провів та сплатив індексацію за весь період договору, купував ліки, побутову техніку, утеплював димохід, змінив сантехніку, купував продукти харчування, оплачував медичне обстеження. Додатково його мати готувала їжу для позивача. Він обробляв частину городу позивача, організував та оплатив викорчовування великого пня на подвір`ї. Оплату житлово-комунальних послуг він дійсно здійснював з картки позивачки, але тому що всі рахунку були відриті на неї, але натомість їй надав готівку, що влаштовувало позивача. Вважає, що він належним чином виконував умови договору, у подальшому не відмовляється від його виконання. У разі ж розірвання договору в судовому порядку, буде подавати позов про відшкодування всіх витрат, понесених на виконання даного договору. Просив відмовити в задоволенні позову. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 серпня 2022 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову з підстав, вказаних у відзиві. У судове засідання приватний нотаріус Фастівського нотаріального округу Київської області Нікітченко Вікторія Вікторівна не з`явилась. Направила суду заяву про розгляд справи у її відсутність. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є зокрема, договори та інші правочини (п.2 ч.2 ст.11 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до вимог ст.627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. При розгляді справи судом встановлено, що 14 травня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання (догляду). За даним договором відчужувач передає у власність набувача, а набувач, взамін зобовязуючись за умовами цього договору забпезечити відчужувачеві утримання та (або) догляд довічно, приймає у власність такі обєкти нерухомості (п.1): частину в праві спільної часткової власності на житловий будинок, з відповідною частиною госплдарських будівель та споруд під номером [ADDRESS] (на даний час Фастівський район) Київської області; земельну ділянку з кадастровим номером 3222410300:01:029:0064, місцезназрдження якої: [ADDRESS] , яка обслуговує приміщення, що фактично складають вищевказану частку житлового будинку. Позивачка [PERSON] є рідною тіткою [PERSON] , що визнавалось сторонами про розгляді справи. На час укладення правочину між сторанами існували довірливі відносини, що також підвтрджується і складеним [PERSON] заповіту на імя [PERSON] . Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним (частина перша, пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилалася на те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором довічного утримання не виконує: не цікавиться станом її здоров`я, не забезпечує продуктами харчування, медичними препаратами, одягом та взуттям, не надає грошового забезпечення, не індексує його. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг. Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності. Частиною першою статті 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені статтею 755 ЦК України. Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення статті 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору. У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України). Права та обовязки сторін встановлені п.3 договору. Так, Набувач зобовязується надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування), відповідно до у мов цього договору. За згодою сторін грошова оцінка матеріального забезпечення, яке щомісячно має надаватись [PERSON] , складає 500 грн.. У відповідності до ст.751 ЦК України ця оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. У тримання (догляд), яким забезпечує Набувач Відчужувача включає в себе: безоплатне пожиттєве проживання відчужувача в приміщеннях житлового будинку, що фактично складають відчужувану частку в праві власності на нього, без права вселення інших осіб та обовязком зберігати та підтримувати обєкти нерухомості в належному стані; оплату житлово-комунальних послуг згідно умов відповідних договорів; оплату наданої медичної допомоги та обслуговування, необхідних ліків на підставі виданих лікарями рецептів (заключень і рекомендацій); оплату надання Відчужувачеві медичної допомоги удома лікарями загального профілю (сімейними лікарями), а також лікарями-спеціалістами (процедури, маніпуляції, консультація, уколи, масаж тощо); у випадку необхідності, забезпечення організації та оплати медичного втручання та належного післяопераційного догляду. До обовязків Набувача також входить виконання додаткових доручень Відчужувача, необхідних для забезпечення останньої належним доглядом. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18). Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій». У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач». На підтвердження своїх позивних вимог [PERSON] подала виписку з власної картки, а саме на те, що відповідач користується її карткою для купівлі побутової технінки, ліків, продуктів, отримував від неї готівку. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З поданої виписки встановлено, що за період з 01 липня 2022 року по 31 серпня 2022 року відповідач [PERSON] здійснив тричі щомісячний платіж, передбачений договором довічного утримання в розмірі 500 грн.; готівка знімалась на загальну суму 9000 грн.; комунальні послуги сплачені на суму 247,44 грн.; інші витрати на придбання ліків, продуктів харчування , оплату мелдичних послуг. У наявних матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що грошові кошти на суму 9000 грн. були зняті відповідачем. При цьому суд враховує, що позовна заява надійшла до суду у червні 2022 року, тобто на час її подання [PERSON] вже стверджувала про неправорміні дії відповідача та невиконання умов договору, але не вказувала, що він забрав її карточку та не повертає. У позові вона стверджувала, що до цього відповідач користувався її карточкою самовільно. Доказів того, що у період часу з 01 липня по 31 серпня (виписка по рахунку) [PERSON] не повертав їй карточку, вона не має можливості її заблокувати матеріали справи не містять. Також дана виписка не містить підтвердження, що [PERSON] за свої власні кошти купувала пральну машинку, газову колонку, тощо. Так, з поданих відповідачем квитанцій встановлено, що [PERSON] 20 вересня 2019 рок придбав бойлер, зволожувач повітря, 19 листопада 2019 року котел газовий (до укладення договору); 09 червня 2020року унітаз з бачком та сидінням, 21 січня 2022 року пральну машинку (після укладення договору). Оскільки [PERSON] не заперечувала факту придбання даних товарів, тому суд приходить до висновку, що до подання позову у сторін існували довірливі відносини, відповідач виявляв додаткову турботу. Натомість позивачка не надала суду доказів, що дані речі придбані за її рахунок, оскільки по виписці кошти на загальну суму 9000 грн. були зняті за період липень-серпень 2022 року. Позовну заяву з додатками відповідач [PERSON] отримав у вересня 2022 року. Після отримання ним позову: сплачено індексація за період укладеного правочину в розмір 1356,78 грн., а також продовжував сплату регулярного щомічсяного платежу з урахуванням індексації. Заперечень позивача щодо невиконання ним умов договору після подання позову не висловила. Також відповідач надав докази на підтвердження сплати ним щомісячних платежів, хоча [PERSON] і у судовому засіданні, і у позовній заяві стверджувала про невиконання цього обов`язку. Умовами договору передбачений обов`язок відповідача сплати комунальних послуг. Разом з тим така сплата здійснюється за умовами укладених договорів. Будь-які договори на оплату житлово-коумнальнизх послуг у матеріалах справи відсутні, відсутні і посилання позивача на укладення публічних договорів на послуги, їх розмір. Не надала позивачка і доказів того, що на час розгляду справи існує заборгованість та її розмір. Натомість з поданої виписки вбачається, що позивачка за два місяці сплатила комунальні послуги на загальну суму 250 грн. Для розірвання договору, суд має встановити істотність порушення умов відповідачем. Аналогічні умови сплати за медичне обслуговування, придбання ліків. Жодних договорів, рецепів, заключень лікарів, підтвердження викликів лікарів позивачка не надала. Як з поданої позивакою виспики, так із поданої відповідачем виписки вбачається, що сторони придбавали у аптеках ліки, тому твердження позивача, що лише вона сплачує за ліки та медичне обслуговування не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Щодо посилання [PERSON] про невиконання [PERSON] обов`язку по надання їй усіх видів догляду (опікування), суд вважає їх неконкретизованими. [PERSON] у судовому засідання також не вказала, що саме мав робити відповідач та не виконував, що саме вона його просила а він ігнорував її прохання. Натомість, позивачка у судовому засіданні вказувала, що не повідомляла [PERSON] про своє лікування та необхідність покриття таких витрат. Покази свідка [PERSON] , допитаної при розгляді справи, суд також до уваги не приймає, оскільки про обставини справи їм відомо саме зі слів позивача, що по суті її субєктичним ставленням. Також суд заважує, що зідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У судовому засіданні судом встановлено, що позивачка не зверталась до відповідача з вимогами розірвання договору, зміни умов його укладення, в тому числі щодо щомісячного грошового утримання, а відразу звернулась до суду. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до правових висновків Верховного Суду: «не усяке порушення договору, навіть якщо це прямо прописано у договорі, - є підставою для розірвання договору. Вирішуючи питання про розірвання договору в зв`язку з його невиконанням, - суд має враховувати права та інтереси обох сторін договору, з`ясувати, чи є порушення суттєвим для сторони, яка вимагає розірвання договору та чи не поставить розірвання договору у явно невигідне становище іншу сторону договору». Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 09.12.2020 у справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання. Істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Ураховуючи наведене, оцінивши умови договору та надані сторонами докази, суд приходить обґрунтованого висновку про відсутність підстав на даний час розірвання договору довічного утримання з підстав його неналежного виконання відповідачем, оскільки матеріали справи не містяться доказів істостоного порушення відповідачем його умов та завдання цим шкоди позивачу. За таких обставин в цій частині позову слід відмовити. Оскільки судом не встановлено підстав на дагний час для розірвання договору, тому вимоги про визнання права власності на майно також задоволенню не підлягають. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed