Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей -Колект», третя особа: Державна фіскальна служба України Головне управління ДФС місті Києві про визнання повідомлення недійсним. Так, позивач обґрунтовує свої вимоги, тим, що 24 грудня 2018 року рекомендованим листом [PERSON] отримав копію Акту № 4908/26-15-42-02-30/2762118258 від 20.12.2018 року на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-YI та відповідно до наказу про проведення позапланової невиїзної перевірки від 30.11.2018 № 17554, як зазначається в Акті, головним державним ревізором - інспектором відділу контрольно - перевірочної роботи фізичних осіб управління контрольно - перевірочної роботи фізичних осіб Головного управління ДФС у м. Києві Назарок Оксаною Василівною, проводилась документальна позапланова невиїзна перевірка у період з 07 грудня 2018 року по 13 грудня 2018 року з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді додаткого блага платника податків - фізичної особи [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 року. В ході проведення перевірки використані наступні документи, зокрема лист ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» (ЄДРПОУ 37825968) від 25.10 № 25/10-18/1 про надання інформації на лист ГУ ДФС у м. Києві від 18.10.2018 року № 83482/10/26-15-42-02-27, згідно якого за звітний період 2015 рік дохід у вигляді анулювання (прощення) боргу від ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» (ЄДРПОУ 37825968) становить 4 281 731,41. Крім того, ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» (ЄДРПОУ 37825968) було надано копію повідомлення, в якому повідомляє фізичну особу [PERSON] про прощення основної суми заборгованості за Кредитним договором, у загальній сумі 4 281 731,41 грн. Відтак, позивач вказує, що ГУ ДФС у місті Києві прийшла до висновку, що перевіркою визначення оподаткованого доходу встановлено отримання доходу фізичною особою [PERSON] у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитором ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» (ЄДРПОУ 37825968), що підлягає обов`язковому декларуванню за 2016 рік, на загальну суму 2 439 267,82 грн., що призвело до зниження військового збору за 2015 рік, що підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 36 589,02 гривень. Разом з цим, позивач [PERSON] не погоджується з висновками документальної позапланової невиїзної перевірки. Позивач посилається на те, що у відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом Таким чином до нового кредитора, в даному випадку, перейшли права за рішенням суду. Наявність судового рішення, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто, Кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Позивач звертає увагу, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі № 2-593/11 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість в загальній сумі боргу 254 420,05 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2 015183 грн., а всього 2 027 003, 63 грн., тобто не існує іншого рішення про стягнення заборгованості. Також, позивач вказує, що 03 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому 16 квітня 2015 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документи стягувачу, ПАТ «УкрСиббанк». Проте, ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» в порушення всіх норм чинного законодавства, наступного дня після винесення постанови заступника начальника відділу державної виконавчої служби Дарницького управління юстиції у м. Києві про повернення виконавчого документу стягучеві від 16.04.2015 року, 17 квітня 2015 року звернулось до приватного нотаріуса КМНО Єгорової Марини Євгенівни та перереєстрували на товариство іпотечне майно, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, у випадку погашення зобов`язання за іпотечним кредитом в іноземній валюті за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття кредитором права власності на такий предмет іпотеки, у платника податків не виникає оподатковуваний дохід як додаткове благо у вигляді анулювання (прощення) боргу. Відтак, дії ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» є протиправними, внаслідок чого і виник спір, який має бути врегульований в судовому порядку. Зазначено, що 13 вересня 2017 року ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» організувало конференцію з усіма боржниками, попередньо викликавши [PERSON] на особисту зустріч для врегулювання погашення наявної проблемної заборгованості з наданням своїх пропозицій в письмовому вигляді. Даними пропозиціями передбачається, в частині, у разі згоди з даними умовами ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» зобов`язується (п.3) - анулювати залишок за кредитною заборгованістю у розмірі 108 341,81 дол. США, а тому, на думку позивача, зазначене свідчить про відсутність факту анулювання боргу згідно повідомлення поданого ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» до ГУ ДФС у місті Києві Таким чином, позивач вважає, що повідомлення ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» про анулювання боргу суперечить дійсним обставинам справи, та є реакцією на його звернення до Дарницького районного суду міста Києва з позовом про скасування державної реєстрації речових прав на майно за адресою: [ADDRESS] , а тому є незаконним, необгрунтованим, а тому навяні всі підстави для визнання його недійсним. З врахуванням зазначеного позивач просить суд: - визнати повідомлення про анулювання боргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ КОЛЕКТ» вих. № 736234/collekt-283 від 21 березня 2016 року, недійсним. 08.11.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, щодо розгляду справив заочному порядку не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням на сайті Печерського районного суду м. Києва інформації про час та місце розгляду справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ст. 517 ЦК України). У відповідності до ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс 13, заміна кредитора у зобов язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. Згідно з частинами другою, четвертою статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Таке прощення є безумовним одностороннім правочином. Аналіз статті 605 ЦК свідчить, що під прощенням боргу розуміють звільнення кредитором боржника від виконання обов`язку, що на ньому лежить, повністю або частково. За загальним правилом, прощенням боргу втілюється в односторонньому правочині. Хоча сторони договору не позбавлені можливості укласти договір про прощення боргу. Варто звернути увагу, що відповідно до підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, зазначається, що кредитор в свою чергу має належним чином повідомити платника податку - боржника про анулювання (прощеного) боргу (рекомендованим листом з повідомленням про вручення, шляхом укладення відповідного договору, шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто) та включити суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку. Боржник (платник податків), який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) суми основного боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідних сум податку, в тому числі і військового збору. Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №813/279/16 дійшов висновку про те, що законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, прощені (анульовані) кредитором. З урахуванням наведеного, касаційний суд погодився із позицією судів попередніх інстанцій про відстуність підстав для нарахування податку з доходів фізичних осіб на суму процентів та пені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що "належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18)" При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року в справі № 201/16327/16-ц (провадження № 61-43384св18) вказано, що "правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, водночас, Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами), при цьому, статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин мас вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З врахуванням норм ст. ст. 215 та 216 Цивільного кодексу України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.. Так, дослідивши обставини справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було доведенно належним чином обставини, на які він посилається. Суд, вважає, що позиція позивача є необґрунтованою, оскільки чітко не визначено, з яких саме підстав дане повідомлення про анулювання боргу має бути визнанене недійсним, а самі посилання щодо не погодження з діями відповідача ще не свідчить про існування підстав для задоволення позову. Окрім цього, певні обґрунтування зводяться до не погодженням з актом № 4908/26-15-42-02-30/2762118258 від 20.12.2018 року, що, на думку суду, має оскаржуватись в іншому порядку. Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску» проти Румунії» встановлено, що «існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. На підставі викладеного, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши усі фактичні обставини, дослідивши наявні докази, надавши їм належну оцінку, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з урахуванням тих обставин, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження передбачених чинним законодавством правових підстав для визнання такого повідомлення недійсним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed