Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 09.07.1976 року сторони зареєстрували шлюб, однак подружні стосунки вже припинені. Майнового спору між сторонами немає. Посилаючись на ст.ст. 110, 112 СК України позивач просив їх шлюб з відповідачкою розірвати. Представник відповідачки [PERSON] адвокат Прилепський І.А. звернувся до суду із зустрічним позовом про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя та визнання права власності. Твердження позивача щодо відсутності майнового спору між сторонами не відповідають дійсності та на думку представника відповідачки свідчать про те, що позивач намагається приховати спільне майно, яке було придбано сторонами під час шлюбу, та взагалі уникнути його поділу. У підтвердження своїх вимог представник позивача за зустрічним позовом вказує, що під час шлюбу сторонами, як подружжям, було набуто у спільну власність нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] ; квартира [ADDRESS] . В силу ст. 60 СК України це майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та у результаті поділу цього спільного майна частки сторін мають бути визнані рівними, оскільки будь-які домовленості щодо зазначеного майна між сторонами відсутні, а шлюбний договір сторони ніколи не укладали. Спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0589 га, кадастровий номер 5110137300:21:030:0003, яку позивач набув в порядку приватизації. У відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України внаслідок поділу спільного майна подружжя до відповідачки має перейти право на цю земельну ділянку у розмірі її частки в праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на цій земельній ділянці. У судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов про розірвання шлюбу підтримав та просив його задовольнити, зустрічний позов в частині поділу спільного майна подружжя та визнання права власності визнав частково в частині поділу в рівних частках житлового будинку та земельної ділянки, проти поділу двох квартир заперечував, посилаючись на те, що спірне нерухоме майно хоча й було придбано ним під час шлюбу, але за рахунок коштів, що не були спільним майном подружжя та належали йому особисто. Представник відповідачки у судовому засіданні зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити, як й первісний позов про розірвання шлюбу. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідачки, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності, суд вважає, що заявлені у цій справі первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.07.1976 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №26, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] , яке видано Криводанівською сільською радою Новосибирського району Новосибирської області 09.07.1976 року. Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Сторони неповнолітніх дітей не мають. Сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Вони припинили шлюбні стосунки і поновлювати їх наміру не мають. З врахуванням таких фактичних взаємин між сторонами, як подружжям, суд приходить до висновку про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, їх сім`я фактично розпалася, волевиявлення кожної з сторін щодо звернення до суду із позовними вимогами про розірвання шлюбу відповідають внутрішній волі кожної з них та є виваженими. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому в силу ст. 112 СК України шлюб між ними має бути розірвано. Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна,\~\~що належить їм на праві спільної сумісної власності,\~незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При\~\~вирішенні\~\~спору\~\~про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин,\~\~що мають істотне значення. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України. Відповідно до вимог статті 22 КпШС УРСР, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном (ч.ч. 1, 3 ст. 24 КпШС УРСР). Сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року). Вимогами статей 28, 29 КпШС УРСР визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС УРСР, статей 112, 118 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час повної сплати вартості житлового будинку на користь радгоспа «Авангард») майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 28 КпШС УРСР, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС УРСР, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Вирішуючи по суті спірні правовідносини щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами суд враховує, що у переселенському квитку № [NUMBER] , що виданий відділом праці Одеського облвиконкому 03.07.1989 року, зазначено, що позивач [PERSON] з сім`єю дійсно був переселенцем до радгоспу «Авангард», а відповідачка [PERSON] вказана у цьому переселенському квитку як дружина у складі сім`ї переселенця [PERSON] . Згідно з довідкою радгоспу «Авангард», спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , було передано позивачеві [PERSON] як переселенцю (переселенський квиток №137713) 01.09.1989 року разом із закріпленою за ним земельною ділянкою площею 0,06 га. Вартість будинку у сумі 4300 рублів радгоспу «Авангард» було сплачено. Відповідно до п. 6 постанови Ради міністрів Української PCP «Про впорядкування пільг по переселенню» №477 від 07.04.1959 року Держбанк СРСР надає колгоспам і радгоспам кредити на будівництво жилих будинків з надвірними будівлями і на купівлю корів або іншої великої рогатої худоби для сімей переселенців у розмірах і на умовах погашення цих кредитів за рахунок коштів державного бюджету, коштів господарства і власних коштів переселенців згідно з додатками N 2 і 3. Згідно з п. 7 зазначеної постанови побудовані за рахунок кредитів Держбанку СРСР жилі будинки з надвірними будівлями переходить в особисту власність переселенців після погашення ними своєї частки кредиту. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. За даними Державного реєстру прав власності на нерухоме майно право власності позивача [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який складається з житлового будинку літ."А", загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, гаражу літ."Б", літньої кухні літ. "В", бані літ."Г", навісу літ. "Д", убиральні літ. "Е", сараю літ. "Ж" мостіння І, огорожі 1-6, було зареєстровано 14.09.2016 року на підставі довідки ТОВ "Авангард-Д" №39 від 07.05.2015 року. З врахуванням вищенаведених обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що необхідною предумовою набуття позивачем [PERSON] права власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] стало сплата ним вартості цього нерухомого майна радгоспу «Авангард» у сумі 4300 рублів. Суду під час розгляду справи не було надано доказів того, що виплата на користь радгоспу «Авангард» вартості житлового будинку у сумі 4300 рублів було здійснено за рахунок коштів, що належали особисто позивачеві [PERSON] . При таких обставинах, з врахуванням презумпції належності придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] дійсно було набуто сторонами у спільну сумісну власність та у зв`язку із заявленим зустрічним позовом це нерухоме майно підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, оскільки будь-які підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя у спільній власності судом не встановлені. 27 вересня 2007 року, під час шлюбу, відповідачкою [PERSON] , як дружиною, було надано позивачеві [PERSON] , як чоловікові, письмову згоду на придбання ним будь-якого рухомого та нерухомого майна за ціну та на умовах за його власним розсудом. Справжність підпису [PERSON] на цій заяві було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І., зареєстровано у реєстрі за №11988. Матеріалами справи також підтверджується, що під час шлюбу сторонами, як подружжям, було набуто у спільну власність: квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за позивачем [PERSON] на підставі договору від 01.10.2007 року, зареєстрованого у реєстрі за №13267, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К.; квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за позивачем [PERSON] на підставі договору від 05.10.2007 року, зареєстрованого у реєстрі за №13589, посвідченого приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К. Ці квартири були придбані сторонами за час шлюбу, тому в силу ст. 60 СК України вони належить їм на праві спільної сумісної власності та у результаті поділу цього спільного майна частки сторін мають бути визнані рівними, оскільки будь-які домовленості щодо зазначеного майна між сторонами відсутні, а шлюбний договір сторони ніколи не укладали. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. На підставі рішення Одеської міської ради про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної? ділянки та передачу у приватну власність земельної? ділянки №1847-VII від 15.03.2017 року позивач [PERSON] набув право власності на земельну ділянку площею 0,0589 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137300:21:030:0003, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно з положеннями ч. 1 ст. 81, ч. 3 ст. 116 ЗК України, громадяни України набувають права\~\~власності\~\~на\~\~земельні\~\~ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і\~\~комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.\~ Тобто, земельна ділянка, набута [PERSON] за час шлюбу, але внаслідок приватизації в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між сторонами як подружжям. Однак, на цій земельній ділянці розташований спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належить сторонам, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб, право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 року № 6-814цс15, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.11.2018 року у справі №686/2762/15-ц. З врахуванням наведеного, в силу ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України за відповідачкою [PERSON] має бути визнано право власності на половину земельної ділянки площею 0,0589 га за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд критично ставиться до заперечень позивача [PERSON] проти задоволення зустрічного позову, оскільки їх обґрунтованість перед судом жодним чином переконливо не доведено. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України). За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому, доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. З врахуванням встановлених по справі обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що сторона відповідачки [PERSON] виконала свої процесуальні обов`язки, пов`язані з тягарем доказування по справі, заявлений зустрічний позов є обґрунтованим та законним, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі, як й первісний позов про розірвання шлюбу. У ч. 1 ст. 158 ЦПК України зазначено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22.02.2022 року, знявши арешт з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1075798051101; 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0589 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137300:21:030:0003, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1221105451101. З врахуванням наведеного, на підставі ст.ст. 2, 10, 12, 43, 76-82, 141, 263 ЦПК України, ст.ст. 21, 24, 56, 60, 68, 69, 112 СК України, ст.ст. 22 - 24, 28, 29 КпШС Української РСР, ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст.ст. 372, 377 ЦК України, ст.ст. 81, 116, 120 ЗК України, -

Outcome: approved