Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач 17.11.2021 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивачем зазначено, що 05.04.2012 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №1522/4359/2012 позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено, вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ "КБ "НАДРА" заборгованість за кредитом в розмірі 165477 доларів США 92 цента, що за курсом НБУ складає 1\~321 258 гривень 45 копійок. Вказане рішення, після його оскарження в апеляційному та касаційному порядку, було залишено без змін та набрало законної сили. Вказане рішення суду боржником не виконується. 24.04.2020 року між ПАТ «КБ «Надра» (далі Банк) та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 125. За змістом пункту 1 даного договору банк відступив Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.\~ Сторонами у повному\~обсязі\~виконані зобов`язання за договором №GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги\~від\~24.04.2020 року. За змістом пункту 66\~ Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року (копія додаток № 3) до Заявника ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] та [PERSON] , за кредитним договором №ОД26/09/2008/840-К/65\~ від 03 вересня 2008 року, договору поруки № ОД26/09/2008/840-П/65 від 03 вересня 2020 року. Проте, весь цей період відповідачі користувалися коштами, які належали до сплати кредиторові. У зв`язку із зазначеним, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідачів на користь позивача грошову суму,\~що складається з 3% річних за прострочення виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 05.04.2012 року за період невиконання взятих відповідачем на себе зобов`язань. Разом з тим, подаючи до суду дану позовну заяву, позивач врахував строки позовної давності для звернення до суду з такою вимогою та просить стягнути солідарно з [PERSON] \~та [PERSON] на користь ТОВ «Консалт Солюшенс» грошову суму в розмірі 14 906,61 доларів США 61 центи, а також судові витрати у розмірі 5\~856,07 грн.\~ \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 06.12.2021 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представником відповідачки [PERSON] - адв. [PERSON] 28.12.2021 року (а.с.38-42) до суду було подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується з позовними вимогами, вказує на пропуск строку позовної давності та зазначає, що в рішенні суду не зазначена дата, згідно якої відповідач повинен його виконати. Також позивач не врахував вимоги ч.1 ст.262 ЦК України, якою встановлено, що заміна сторони у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Заочне рішення постановлено 05.04.2012 р., набрало законної сили - 06.05.2012 р., отже, на думку представника відповідача, позовна давність сплинула для попереднього кредитора 06.05.2015 р., за 4 роки до того, як позивач набув будь-яких прав у цих правовідносинах. На електронну адресу суду 11.07.2022 року надійшла відповідь (а.с.102-104 т.1) представника позивача на відзив відповідача, в якій зазначено, що обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили, тобто 16.04.2012 р. , незважаючи на не погодження учасника справи з висновками суду викладеними у цьому рішенні. Рішення суду відповідачами на протязі 10 років не виконувалось, що відповідачами і не заперечується. У зв`язку з невиконанням відповідачами рішення суду від 05.04.2012 р. у позивача виникло законне право на стягнення компенсації коштів, передбачених ст.625 ЦК України. Те , що примусового виконання рішення суду від 05.04.2012 р. не відбулось, не може свідчити про не можливість стягнення з відповідачів грошової суми, передбаченої ст. 625 ЦК України. Стосовно спливу строку позовної давності для звернення до суду, представник позивача зазначає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а оскільки відповідачі не здійснили остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням , то зобов`язання не припинилось. На думку представника, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів не сплив, а позивачем заявлено вимогу про стягнення 3 % річних за період трьох років до моменту звернення до суду. 05.10.2022 р. на адресу суду від представника [PERSON] адв. [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить поновити строк на подачу відзиву та відмовити в задоволенні позову в частині стягнення коштів з [PERSON] (а.с.1064-172 т.1). 17.10.2022 р. на електронну адресу суду від ТОВ «Консалт Солюшенс» надійшла заява про зменшення позовних вимог, в яких представник просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів грошову суму розмірі 13\~117,08 дол.США та судові витрати у розмірі 5856,07 грн. (а.с.179-186 т.1). 17.11.2022 р. на електронну адресу суду від представника [PERSON] адв. [PERSON] надійшло заперечення на відповідь на відзив ТОВ «Консалт Солюшенс», в яких просила відмовити у задоволенні позову про стягнення солідарного стягнення грошової суми в розмірі 14\~906,61 дол. США, в частині стягнення заборгованості з [PERSON] (а.с.196-202 т.1). У судове засідання , призначене на 22.02.2023 року, з`явився представник позивача адвокат Башук Д.С., який підтримав вимоги позовної заяви з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог та просив їх задовольнити в повному обсязі. В режимі відеоконференції участь у судовому засіданні прийняв представник [PERSON] адвокат Печериця Н.С., яка просила відмовити в задоволенні позову в частині стягнення коштів з [PERSON] . Інші сторони у судове засідання не з`явилися, проте були належним чином повідомлені про розгляд справи. Згідно з п.п.6,7 ч. 2\~ст. 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до\~ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У відповідності до вимог ст. 268 ЦПК України, датою складання повного тексту рішення суду є 27.02.2023 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Із матеріалів\~справи\~вбачається,\~що 03 вересня 2008 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» з однієї сторони, та [PERSON] з іншої, укладено Кредитний договір №ОД26/09/2008/840-К/65\~, строком до 02.05.2025 року зі сплатою 14,49 відсотків річних на загальну суму 95\~270,69 дол.США. Із метою забезпечення виконання основного зобов`язання, між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] укладено договір поруки №\~ОД 26/09/2008/840-1165 від 03.09.2008 р., за яким останній взяв на себе зобов`язання перед Кредитором відповідати по зобов`язанням [PERSON] , які виникають з умов кредитного договору №ОД26/09/2008/840-К/65\~. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2012 року (а.с.10-11) у справі №1522/4359/2012 позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задоволено, вирішено стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "НАДРА" заборгованість за кредитом в розмірі 165477 доларів США 92 цента, що за курсом НБУ складає 1\~321 258 гривень 45 копійок. Вказане рішення, після його оскарження в апеляційному та касаційному порядку, було залишено без змін та набрало законної сили. Вказане рішення суду залишається не виконаним. 24.04.2020 року між ПАТ «Комерційний банк «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір №GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрований в реєстрі за № 125.(а.с.12-15) За змістом пункту 1 даного договору банк відступив Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом «Основні договори», надалі за текстом Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.\~ За змістом пункту 66\~ Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року (копія додаток № 3) до Заявника ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] ,\~ за кредитним договором №ОД26/09/2008/840-К/65\~ від 03 вересня 2008 року, договору поруки № ОД26/09/2008/840-П/65 від 03 вересня 2020 року. Сторонами у повному обсязі виконані зобов`язання за Договором про відступлення права вимоги від 29.11.2019 року, що підтверджується копією реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та Боржників/Поручителів/Заставодавців/Дебіторів (а.с.16-18) та платіжним дорученням №94 від 22.04.2020 р. на суму 8\~868\~842,93 грн. (а.с.19) Таким чином, ПАТ «Комерційний банк «Надра» відступило ТОВ «Консалт Солюшенс» права вимоги за Кредитним договором №ОД26/09/2008/840-К/65\~, а отже ПАТ «Комерційний банк «Надра» вибуло із правовідносин за вказаним договором. У зв`язку з невиконанням відповідачами вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №\~ОД26/09/2008/840-К/65, на думку позивача, відповідачі безпідставно користувалися коштами, які належали до сплати Кредиторові, в зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Отже, позивач просить суд стягнути з відповідачів 3% річних за прострочення виконання рішення суду у період з 05\~листопада 2018 року по 05 листопада 2021 року. Так, за вищезазначений період розмір 3 % річних складає 13\~117 , 08 доларів США . Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва. За змістом частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, ТОВ «Консалт Солюшенс» став правонаступником ПАТ «КБ «Надра» в даних правовідносинах. 18.06.2020 року Приморським районним судом м. Одеси по справі №1522/4359/2012 було винесено ухвалу, якою замінено ПАТ КБ «НАДРА» його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс». За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11\~квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України у конструкції Цивільного кодексу України розташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як\~на\~договірні\~зобов`язання\~(підрозділ\~1\~розділу\~III\~книги\~5\~ЦК\~України),\~так\~і\~на не\~договірні\~зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), а також у постанові від 31 січня 2019 року у справі №761/4878/16-ц (провадження № 61-1625св18). Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11\~квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі\~статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою\~статті 625 ЦК України,\~яка регламентує\~наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є\~\~особливою мірою\~\~відповідальності боржника\~\~за прострочення\~грошового\~зобов`язання , оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова ВСУ від 30 березня 2016 р. у справі № 6-2168цс15) Відповідно до пункту 91 постанови Великої палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18. За змістом\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~18\~ЦПК України,\~судові рішення,\~що набрали\~законної сили,\~обов`язкові для\~всіх органів\~державної влади\~і органів\~місцевого самоврядування,\~підприємств,\~установ,\~організацій,\~посадових чи\~службових осіб\~та громадян\~і підлягають\~виконанню на\~всій території\~України,\~а у\~випадках,\~встановлених міжнародними\~договорами,\~згода на\~обов`язковість яких\~надана Верховною\~Радою України,\~-\~і за\~її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 року, звернув увагу, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012). Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Глоба проти України», no. 15729/07, від 05.07.2012). Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Агрокомплекс проти України» (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в ній). Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Іванов проти України», заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009). Також у рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін. Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили незважаючи на те, чи погоджується учасник справи з висновками суду викладеними в цьому рішенні, яке набрало законної сили. Отже суд приходить до висновку, що оскільки відповідачі не виконували рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі № 1522/4359/2012, за період прострочення виконання рішення суду позивач, на підставі\~ст. 625 ЦК України, має право на стягнення з боржника 3 % річних, сума яких до моменту звернення із позовною заявою становить 13\~117 \~(тринадцять тисяч сто сімнадцять)\~доларів США 08 центів. Згідно із вимогами статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи обставини справи, у Кредитора за кредитним договором №ОД26/09/2008/840-К/65\~ від 03 вересня 2008 року, виникло право нараховувати передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України санкції за порушення грошового зобов`язання з моменту спливу 30 календарних днів з дати листа Банку до Позичальника з вимогою про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №ОД26/09/2008/840-К/65\~ від 03 вересня 2008 року. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач звернувся до суду із вимогою стягнути з відповідачів 3% річних за прострочення виконання рішення суду у період з 05\~листопада 2018 року по 05 листопада 2021 року, яка складає 13\~117,08 дол.США. З огляду на те, що відповідачами прострочено грошове зобов`язання по поверненню коштів позивачу, суд вбачає, що у останнього виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період 05 листопада 2008 року по 11 листопада 2021 року (строк позовної давності), датою направлення позовної заяви є 11.11.2021 року, про що є відмітка на штемпелі поштового конверту (а.с.25) Згідно розрахунку позивача (а.с.9), санкції, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України за період 05.11.2018 05.11.2021 становлять розмір 164477,92 доларів США., а згідно розрахунку 3% річних складає 13\~117,08 дол.США . Судом встановлено, що дата подання позовної заяви 11.11.2021 року, тому сума 3% річних складає 13\~117,08 дол.США . Таким чином, з огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних. Щодо позовної давності, суд дійшов до наступного . Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а оскільки відповідачі не здійснили остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, то зобов`язання не припинилось. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, який виклав її у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Таким чином, строк позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не сплив, а позивачем заявлено вимогу про стягнення 3% річних за три роки до моменту звернення до суду. Щодо припинення поруки, суд зазначає наступне . За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, поруки припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц вказано, що «закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення, характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язанням після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішення суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення». Крім того, факт дійсності поруки був предметом дослідження при розгляді справи №1522/4359/2012 за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом якої суд вирішив стягнути заборгованість за кредитним договором в тому числі й з поручителя [PERSON] . Тому, суд приходить до висновку, що доводи представника [PERSON] про припинення поруки є безпідставними. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі "Краска проти Швейцарії" встановлено: "Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути "почуті", тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами". Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд враховує положення Висновку N 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На підставі викладеного,

Outcome: approved