Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , змінити розмір аліментів, що стягуються з відповідача за судовим наказом Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року та стягувати з відповідача [PERSON] на її користь, аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, але не менш, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . При цьому позивачка посилається на те, що 29 квітня 2008 р. між нею та відповідачем [PERSON] був зареєстрований шлюб. [INFO] у шлюбі народився син [PERSON] . Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 вересня 2015 шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу, за взаємною згодою з відповідачем, дитина залишилася проживати разом з нею. Проте, на теперішній час, між ними почали виникати суперечки щодо місця проживання сина, а тому позивачка була вимушена звернутися до Служби у справах дітей Одеської міської ради з заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини. При цьому позивачка зазначила, що насамперед ставить інтереси сина щодо його місця проживання, з огляду на те що він сумлінно навчається в школі та інших навчальних закладах недалеко від дому, його друзі з якими він проводить час також проживають поблизу. У зв`язку з тим, що як навчання так і дозвілля сина організовано вже не один рік саме у тому місці де вони проживають, він має змогу достатньо відпочивати та в повному обсязі розвиватися і насолоджуватись дитинством. Відповідач проживає в іншому місці, свого житла не має, вже досить давно не спілкується з сином та втратив з ним порозуміння, а тому, враховуючи вік дитини, його інтереси, його емоційний стан, визначення місця проживання сина з позивачкою буде відповідати найкращим інтересам дитини. Крім того, з огляду на те, що відповідач не виконував своїх обов`язків, щодо забезпечення дитини, 30.10.2018р. Київським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 жовтня 2018 р. та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] .. Позивачка також зазначила, що вона займається вихованням та матеріальним забезпеченням сина, так як відповідач не регулярно сплачує аліменти, крім того, на даний час її матеріальне становище погіршилось, і вона вже не має можливості самостійно виконувати обов`язки щодо утримання дитини, так як суми призначених аліментів недостатньо для забезпечення необхідних потреб сина, оскільки з віком дитина потребує до себе більшої уваги, а тому вона вимушена звернутись до суду з даним позовом. Також позивачкою заявлені вимоги про стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору в розмірі 908 гривень. У судове засідання позивачка не з`явилась, повідомлялась, представник позивачки - адвокат Вересюк О.О. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Одеської міської ради Євченко Є.В. у судове засідання не з`явилась, повідомлялась, надала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, зазначивши, що у вирішенні всіх питань (заяв, клопотань, інше) учасників процесу покладаються на розсуд суду, при прийнятті рішення просять врахувати права та інтереси дитини. Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив, в зв`язку з чим, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2008р.. Рішенням Київського районного суду м. Одеси 02 вересня 2015р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (цивільна справа №520/8864/15-ц). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (актовий запис про народження №1690 Відділу реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва від 16 жовтня 2008р.). Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрований та проживає разом з мамою за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою Департаменту надання адміністративних послуг ОМР за №Ч4-203598-ф/л від 12 серпня 2021р.. Так, загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.161 СК України при вирішенні спору щодо місця проживання дітей суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суду надано Висновок Київської районної адміністрації ОМР від 22 вересня 2022 року за №3059/01-11 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , згідно якого Київська районна адміністрація ОМР, як орган опіки та піклування, вважає можливим визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частинами 1, 2 ст.171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Згідно Акту бесіди від 03 листопада 2021р., складеного Київським територіальним відділом Служби у справах дітей Одеської міської ради, неповнолітній [PERSON] розповідає, що спілкується з батьком в телефонному режимі, проживати хоче з матір`ю, їздити до батька з ночівлею не бажає. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. Так, враховуючи особисте бажання дитини проживати разом з матір`ю, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог про зміну розміру аліментів, слід зазначити наступне. При вирішенні спору суд має виходити з положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно дост.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ст.180, ч.ч.1-2 ст.181 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або)натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом уразі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2018р. Київським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ, яким стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10 жовтня 2018 р. та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] .. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Згідно ч.1 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів недомовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий висновок також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13, яка є обов`язковою для виконання в силу ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до якої вимоги зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватись, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обумовлюватись разовим її здійсненням й відповідно з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження. З матеріалів справи вбачається, що на даний час позивачка одна несе витрати по утриманню дитини, а тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини, а саме: матеріальних витрат на оздоровлення, відпочинок, витрат на забезпечення життєдіяльності. З наданого до суду Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного Баранівським районним відділом державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) вбачається, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] в період з 14 січня 2019р. по 01 липня 2021р. становить 8235,50 гривень. Пред`являючи позов про зміну розміру аліментів на утримання дитини позивачкою зазначено, що з моменту ухвалення рішення відбулося суттєве збільшення розміру цін на продукти харчування, також, на даний час дитина потребує значно більшого догляду та матеріальних затрат. Позивачка стала нести більші матеріальні затрати на утримання сина та її матеріальний стан відповідно погіршився. В даному випадку суд, при розгляді вимог позивачки про збільшення розміру аліментів враховує те, що після видачі судового наказу про стягнення аліментів пройшло 4 роки, витрати позивачки на утримання дитини в рази збільшились по зрівнянню з 2018 роком, збільшився законодавчо визначений розмір прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років, крім того, інфляційні процеси, які відбулися в державі за останні роки не дозволяють позивачці забезпечити належне матеріальне утримання дитини, а також її нормальний фізіологічний розвиток на визначену судом суму аліментів,а тому з вказаних підстав розмір присуджених з відповідача аліментів підлягає збільшенню. При таких обставинах, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а тому підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає, що абз. 4 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень.

Outcome: approved