Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та відповідача. 27 січня 2022 року [PERSON] (далі - позивач), звернулася з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Міжнародна академія екології та медицини» (далі - Академія, навчальний заклад, відповідач) в якому просила: - скасувати наказ Академії від 03 липня 2020 року № 91с про відрахування [PERSON] (студентки 6-го курсу медичного факультету) з Академії; - зобов`язати Академію поновити [PERSON] (студентку 6-го курсу медичного факультету) на навчання та видати диплом; - стягнути з Академії моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн; - стягнути з Академії судові витрати у розмірі 12 936,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11 січня 2017 року її, громадянку України, наказом Академії поновлено до числа студентів 3-го курсу 6-го семестру медичного факультету за спеціальністю 7.12010001 «Лікувальна справа» з 16 січня 2017 року терміном на 4 роки до 01 серпня 2020 року. Підставою для поновлення на навчання стала її заява та академічна довідка № 000902 від 17 листопада 2016 року, видана Кримським федеральним університетом імені В. І. Вернадського. 16 січня 2017 року між нею як замовником та Академією як виконавцем, укладений договір № М2017/121 про надання освітніх послуг, предметом якого було надання вищої освіти зі спеціальності «Лікувальна справа». Позивач вказує, що виконала взяті на себе зобов`язання за договором у повному обсязі. Крім того, наказом про поновлення навчання на позивача покладено обов`язок відпрацювати академічну різницю за індивідуальним графіком протягом семестру, який вона повністю успішно відпрацювала під час навчального процесу. Належним чином виконуючи умови договору та навчальний план, позивач склала тестовий екзамен (Крок 1. Загальна лікарська підготовка) та ліцензійний іспит в галузі знань медицини для присвоєння кваліфікації «Лікар» за спеціальністю «Лікувальна справа» (Крок 2. Загальна лікарська справа). Однак, після успішного складання іспитів позивача відраховано з числа студентів, згідно з наказом Академії від 03 липня 2020 року № 91с, підстава - невиконання вимог навчального плану. Посилаючись на положення частини п`ятої статті 46 Закону України «Про вищу освіту» та пункт 14 Положення Міністерства освіти і науки України від 15 липня 1996 року № 245 «Про порядок ведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти», позивач вказує, що її відраховано з порушенням закону та без правових підстав, що порушує її право на отримання освіти. Крім того, оскільки документально підтверджено, що вона склала державну атестацію та їй присвоєно кваліфікацію «Лікар», тобто відрахування відбулось після надання доступу студенту до процедури навчання, позивач вважає, що є всі законні підстави для скасування наказу про її відрахування та зобов`язання навчальний заклад поновити її на навчання і видати документ про вищу освіту. Обґрунтовуючи своє право на отримання відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач вказує, що протягом чотирьох років навчалася у вищому навчальному закладі на медичному факультеті, належним чином виконувала умови укладеного договору про надання освітніх послуг, своєчасно сплачувала за навчання, успішно склала іспити, а тому правомірно очікувала на отримання документа про вищу освіту. Через прийняття відповідачем неправомірного рішення, про яке її не повідомили, вона була змушена докласти значних зусиль для вирішення цього питання в досудовому порядку, а потім звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Тобто, протягом року, з лютого 2021 року позивач знаходиться в напруженому стані через нерозуміння, як діяти далі та як поновлювати своє конституційне право на освіту. Її емоційний стан впливав на новонароджену дитину. Крім того, через неправомірні дії відповідача, надалі вона не матиме можливості влаштуватися на роботу за спеціальністю, що позбавляє її права на працю. Тому, з урахуванням вимог статей 23, 1167 ЦК України вважає, що їй завдано моральну (немайнову) шкоду, яку вона оцінює у 20 000,00 грн. У грудні 2022 року відповідач в особі представника Щукіної Н.О. подав до суду письмові пояснення у яких позов не визнав, просив відмовити у задоволенні в повному обсязі. У письмових пояснення відповідач, посилаючись на частину третю статті 82 Закону України «Про освіту», пункт 17 частини першої статті 13 Закону України «Про вищу освіту», Порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти, затверджений Наказом Міністерства освіти і науки України 05 травня 2015 року № 504 (далі - Порядок № 504), вказує, що фактичною підставою для зарахування позивача до Академії була академічна довідка № 000902, видана Кримським федеральним університетом імені В. І. Вернадського 17 листопада 2016 року. Позивач не ініціювала та не проходила процедуру визнання іноземного документа про освіту, тому академічна довідка № 000902 від 17 листопада 2016 року є документом про період навчання, який не дає власнику відповідних академічних прав, оскільки була видана Кримським федеральним університетом імені В. І. Вернадського, який діє на тимчасово окупованій території України та відсутній в реєстрі суб`єктів освітньої діяльності України і не є визнаним в системі освіти України. Висновки відповідача, викладені у письмових пояснення, фактично зводяться до того, що внаслідок невиконання позивачем діючого законодавства, відповідач був змушений її відрахувати зі студентів Академії. Представник позивача у судовому засіданні вимоги позову підтримала, просила задовольнити позов. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відповідач про час та місце розгляду повідомлений належним чином. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду та заяви (клопотання) учасників справи. ? 31 січня 2022 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва позовну заяву залишено без руху, надано час на усунення недоліків. ? 22 лютого 2022 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження в даній цивільній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. ? 12 грудня 2022 року відповідач подав письмові пояснення. ? 12 грудня 2022 року представник відповідача подав відповідь на письмові пояснення. ? 21.02.2023 представником позивача подано клопотання про долучення доказів, понесених позивачем витрат пов`язаних з прибуттям представника до суду. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права та мотиви їх застосування. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що наказом Академії від 11 січня 2017 року № 28 громадянку України [PERSON] , яка навчалася у Медичній академії ім. С. Г. Георгієвського, поновлено до числа студентів 3-го курсу 6-го семестру медичного факультету за спеціальністю 7.12010001 «Лікувальна справа» (222) Приватного вищого навчального закладу «Міжнародної академії екології та медицини» з 16 січня 2017 року терміном на 4 роки до 01 серпня 2020 року. Зобов`язано відпрацювати академічну різницю за індивідуальним графіком протягом семестру після проведення процедури визнання іноземного документу про освіту. Підставою наказу зазначено: заява [PERSON] , академічна довідку № 000902, видана Кримським федеральним університетом імені В. І. Вернадського 17 листопада 2016 року (а.с.14). 16 січня 2017 року між [PERSON] та Академією укладений договір № М2017/121 про надання освітніх послуг між вищим навчальним закладом та фізичною (юридичною) особою щодо навчання громадян України та інших осіб, які постійно проживають на території України (далі - договір з надання освітніх послуг) за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання за рахунок коштів позивача здійснити надання йому освітніх послуг, а саме надання вищої освіти за денною формою навчання у період з 16 січня 2017 року по 30 червня 2020 року для отримання освітньо-кваліфікаційного рівня «спеціаліст», за спеціальністю «Лікувальна справа», видати диплом. Позивач зобов`язався здійснити оплату послуг у загальному розмірі 79 200,00 грн (а.с.17-20). Крім того, пунктом 2.1.4 договору з надання освітніх послуг передбаченого видати студенту документ про вищу освіту державного зразка за умови виконання студентом навчального навантаження, в обсязі необхідному для здобуття певного ступеня вищої освіти та вимог, передбачених цим договором, у тому числі відсутні заборгованості. Пунктом 2.1.5 договору з надання освітніх послуг передбачено обов`язок виконавця інформувати замовника та одержувача (студента) про правила та вимоги щодо організації надання освітньої послуги, її якості та змісту, про права і обов`язки під час надання та отримання зазначеної послуги. Відповідно до відомостей академічної заборгованості [PERSON] успішно відпрацювала академічну різницю під час навчального процесу (а.с.29-31). 22 серпня 2017 року [PERSON] склала тестовий екзамен Крок 1. Загальна лікарська підготовка, про що 08 вересня 2017 року отримала сертифікат Міністерства охорони здоров`я України ДО «Центр тестування» №7614/2017 (а.с.32). 12 червня 2020 року [PERSON] склала ліцензійний іспит в галузі знань медицини, їй присвоєно кваліфікації «лікар» за спеціальністю «Лікувальна справа», про що 01 липня 2020 року отримала Сертифікат Міністерства охорони здоров`я України ДО «Центр тестування» № 20011578 (Крок 2. Загальна лікарська справа) (а.с.33). Наказом Академії від 03 липня 2020 року № 91с студентку 6-го курсу 2019/2020 навчального року медичного факультету [PERSON] відраховано зі складу студентів Академії за невиконання вимог навчального плану з 03 липня 2020 року (а.с.12). Із листа Департаменту контролю у сфері вищої, фахової перед вищої освіти і освіти дорослих Державної служби якості освіти України від 11 травня 2021 року, встановлено, що позивач зверталася з приводу правомірності свого відрахування з навчального закладу за роз`ясненнями. Із отриманої відповіді вбачається, що перевірка була проведена за результатами наданих Академією документів та з`ясовано, що [PERSON] відрахували зі студентів Академії за невиконання навчального плану, однак мотивами цього було те, що вона не здійснила заходи щодо визнання документа про проходження навчання на території Автономної Республіки Крим, відповідно до Порядку визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти та науки України від 19 травня 2016 року № 537 (а.с. 36-37). У період з червня по липень 2021 року представник позивача [PERSON] - адвокат Щукіна Н. О. тричі зверталася до ПВНЗ «МАЕМ» із адвокатським запитами для отримання інформації щодо правомірності відрахування позивача (а.с.38-42). У відповідь на адвокатський запит ПВНЗ «МАЕМ» листом від 05 липня 2021 року № 143 повідомило, що під час навчального процесу [PERSON] успішно склала академічну різницю (а.с. 40). Встановлено, що 13 липня 2021 року [PERSON] зверталася до Міністерства освіти і науки України із заявою про здійснення процедури визнання документа про освіту, а саме довідки про період навчання в «Кримському федеральному університеті імені В. І. Вернадського» (а.с.126), однак 08 листопада 2021 року [PERSON] отримала відмову Міністерства освіти та науки України у визнанні довідки про період навчання у Кримському федеральному університеті імені В. І. Вернадського, виданої 17 листопада 2016 року № МА 000902, оскільки цей заклад відсутній у Реєстрі суб`єктів освітньої діяльності України та здійснює свою освітню діяльність на тимчасово окупованій території України. Підставою для надання відмови у визнання вказано Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території» (а.с. 127). [PERSON] у період часу з 18 травня 2020 року по 17 грудня 2020 року перебувала на обліку з приводу вагітності і пологів у Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Пологовий будинок № 1» (а.с. 45-46). Згідно зі свідоцтвом про народження, виданого 17 грудня 2020 року Миколаївським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, [PERSON] [INFO] народила дитину - сина [PERSON] (а.с. 44). Вислухавши представника позивача, вивчивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Громадяни мають право безоплатно здобувати вищу освіту в державних і комунальних закладах на конкурсній основі. Згідно зі статтею 63 Закону України «Про вищу освіту», особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами Країни. Відповідно до частини першої статті 46 Закону України «Про вищу освіту» підставами для відрахування здобувача вищої освіти є: завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою; власне бажання; переведення до іншого навчального закладу; невиконання індивідуального навчального плану; порушення умов договору (контракту), укладеного між закладом вищої освіти та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання; інші випадки, передбачені законом. Пунктом 14 Положенням про порядок переведення, відрахування та поновлення студентів вищих закладів освіти, затвердженим наказом Міністерства освіти України від 15 липня 1996 року N 245 (далі - Положення № 245) академічну неуспішність визначено як одну із підстав відрахування з вищого закладу освіти. Із наданих суду доказів встановлено, що Академія своїм наказом відрахувала позивача із навчального закладу за невиконання навчального плану. Однак, як встановлено судом, [PERSON] успішно склала академічну різницю за визначеним Академією планом, ліцензійні інтегровані іспити «Крок 1» та «Крок 2», що фактично підтверджує виконання нею навчального плану, що у своєму листі-відповіді на адвокатський запит від 01 липня 2021 року підтверджує, а не спростовує відповідач. Таким чином, станом на 03 липня 2020 року (дата відрахування) у відповідача були відсутні правової підстави для відрахування позивача саме за невиконання вимог навчального плану. Оскільки відрахування позивача з навчального закладу відбулося з порушенням вимог частини першої статті 46 Закону України «Про вищу освіту» та пункту 14 Положення № 245, то наказ про відрахування [PERSON] з 6-го курсу 2019/2020 навчального року зі складу студентів Академії за невиконання вимог навчального плану підлягає скасуванню, а [PERSON] поновленню на навчання в Академії. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача видати диплом спеціаліста, суд зазначає таке. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про вищу освіту» документ про вищу освіту (науковий ступінь) видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню (наукову) програму та пройшла атестацію. У пункті 1 частини першої статті 63 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що особи, які навчаються у закладах вищої освіти, зобов`язані дотримуватися вимог законодавства, статуту та правил внутрішнього розпорядку закладу вищої освіти. Між сторонами також існують договірні зобов`язання. Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Так, у підпункті 2.1.4 договору про надання освітніх послуг від 16 січня 2017 року відповідач зобов`язався видати [PERSON] документ про вищу освіту державного зразка за умови виконання навчального навантаження, на що обґрунтовано посилається сторона позивача. Водночас для вирішення цього спору важливою обставиною є те, що академічна довідка, яка стала підставою для поновлення на навчання в Академії, видана позивачу навчальним закладом, який розташований на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Сімферополі в Автономній Республіці Крим та створений окупаційною владою. Частинами другою і третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відтак, документи про освіту, видані освітніми закладами, які створені окупаційною владою російської федерації та знаходяться на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, зокрема м. Сімферополя, є недійсними і не створюють правових наслідків. Наказом Міністерства освіти і науки України від 19 травня 2016 року № 537 затверджено Порядком проходження атестації для визнання здобутих кваліфікацій, результатів навчання та періодів навчання в системі вищої освіти, здобутих на тимчасово окупованій території України після 20 лютого 2014 року (далі - Порядок № 537). Цей Порядок визначає механізм атестації для визнання кваліфікацій, результатів навчання та періодів навчання в системі вищої освіти, здобутих на тимчасово окупованій території України після 20 лютого 2014 року (далі - атестація). Проходження атестації - підтвердження вищим навчальним закладом кваліфікацій, періодів та результатів навчання в системі вищої освіти, здобутих на тимчасово окупованій території України після 20 лютого 2014 року, з метою реалізації академічних та професійних прав осіб. Для проходження атестації заявник повинен подати до вищого навчального закладу освітню декларацію. Вищі навчальні заклади надають консультативну допомогу в заповненні освітніх декларацій. Інформація про можливість надання такої допомоги та контакти уповноважених на це працівників розміщуються на веб-сайті вищого навчального закладу. Додатково вищі навчальні заклади через свої веб-сайти мають повідомити про умови (у тому числі фінансові) проведення атестації, а також розклад роботи уповноважених на виконання цієї роботи підрозділів (працівників) (абзац 3 частини 2 розділу І Порядку № 537, у редакції, чинній на час виникнення спору). У разі продовження навчання підставою для зарахування (незалежно від курсу та семестру навчання) до вищого навчального закладу студента є відповідне рішення Комісії з атестації, яке затверджується наказом керівника вищого навчального закладу. Інформація про заявника та визнані періоди навчання, його освітня декларація вносяться до Єдиної державній електронній базі з питань освіти, у редакції, чинній на час виникнення спору(пункт 10 розділу ІІ Порядку № 537, у редакції, чинній на час виникнення спору). [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про поновлення на навчання у Академії до якої долучила довідку про період навчання, видану вищим навчальним закладом, розташованим на окупованій території України. Однак, відповідач, після звернення [PERSON] із заявою про поновлення навчання, до якої позивач долучила академічну довідку, видану вищим навчальним закладом, який здійснює освітню діяльність на тимчасово окупованій території України, не роз`яснив їй порядок проходження атестації для підтвердження періодів її навчання та отримання знань у системі вищої освіти на тимчасово окупованій території України після 20 лютого 2014 року, тобто діяв у порушення вимог статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Порядку № 537 та не сприяв реалізації академічних прав позивача. З урахуванням того, що станом на момент отримання документа про вищу освіту державного зразка, інформація про визнані Україною періоди навчання [PERSON] у Кримському федеральному університеті імені В. І. Вернадського відсутні в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, у відповідача відсутні правові підстави для видачі документа про вищу освіту [PERSON] . Отже, вимоги позивача про зобов`язання Академію видати документ про вищу освіту, за умови відсутності в Єдиній державній електронній базі з питань освіти інформації про визнані періоди її навчання у вищому навчальному закладі, який здійснює свою діяльність на окупованій території України, не грунтуються на приписах закону, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Щодо вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди Відповідно до пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди. Згідно пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач свою вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн обґрунтовує тим, що протягом чотирьох років навчалася у навчальному закладі на медичному факультеті, належним чином виконувала умови укладеного договору про надання освітніх послуг, своєчасно сплачувала за навчання, успішно склала іспити, а тому правомірно очікувала на отримання документа про вищу освіту. Через прийняття відповідачем неправомірного рішення, про яке її не повідомили, вона була змушена докласти значних зусиль для вирішення цього питання в досудовому порядку, а потім звернутися до суду за захистом свого порушеного права, протягом року вона знаходиться в напруженому стані через нерозуміння, як діяти далі та як поновлювати своє конституційне право на освіту. Її емоційний стан відображався на новонародженій дитині. Крім того, через неправомірні дії відповідача, надалі вона не має можливості влаштуватися на роботу за спеціальністю. На переконання позивача такі неправомірні дії відповідача, завдали їй значних моральних (немайнових) страждань. Позивач вважає, що відшкодування їй моральної (немайнової) шкоди саме у розмірі 20 00,00 грн зможе частково компенсувати її моральні (немайнові) страждання. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У п. 78 рішення у справі «Мельниченко проти України» (рішення від 19 жовтня 2004 року) (заява N 17707/02) зазначено, що Суд повторює, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави (див. mutatis mutandis, "The Sundday Times проти Великобританії" (N 1) (стаття 50), рішення від 6 листопада 1980 р., серія А N 38, с. 17,параграф 41, та "Пробстмеїр проти Німечинни", рішення від 1 липня 1997 р., Доповіді 1997-VI, с. 1140, параграф 77). Аналіз наведених рішень дає підстави вважати, що при визначенні розміру моральної шкоди суди повинні враховувати саме вимоги Конвенції, а не з усталену практику судів та вимог національного законодавства. Враховуючи викладене, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, враховуючи характер і обсяг психологічних страждань позивача, істотність вимушених змін у житті, суд вважає, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у повному обсязі заявлених вимог в розмірі 20000,00 грн. VІІ. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звернулась до суду з трьома немайновими вимогами, зокрема про: скасування наказу про відрахування, поновлення на навчання, зобов`язання видати диплом про вищу освіту та майновою вимогою про стягнення моральної шкоди. Позивачем при зверненні до суду було сплачено за дві вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру в загальній сумі 2977,20 грн. Зважаючи на результат розгляду справи, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1 984,20 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 992,40 грн. Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача витрати на правову допомогу. Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 141/482/20 (провадження № 61-1912св21) вказав, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Представник відповідача до відзиву долучила: копію ордеру; копію договору про надання юридичних послуг від 17 січня 2022 року; детальний опис наданих адвокатом правничих послуг; акт приймання-передачі надання правничих послуг від 21 січня 2022 року, квитанцію про оплату послуг з надання правничої допомоги в сумі 6000,00 грн Суд, вивчивши докази, подані представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді, з урахуванням вимог частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України вважає їх співмірними із заявленими вимогами. Водночас, з відповідача на користь [PERSON] підлягають відшкодуванню витрати на правничу допомогу в сумі 4 500,00 грн., пропорційно до розміру задоволених вимог. Враховуючи, що докази, понесення позивачем витрат пов`язаних з прибуттям представника до суду подано з порушенням ч. 9 ст. 83 ЦПК України, відтак суд не бере їх до уваги та відмовляє позивачу у відшкодуванні таких витрат за недоведеністю. На підставі викладеного та

Outcome: partial