Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб - Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоусової Н.В., Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Таранської А.М., Державного нотаріуса Київської державної нотаріальної у м. Одеса Савицької О.Ю., Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. про визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення. В обґрунтування позову зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі не проживала, однак навідувалася регулярно та здійснювала оплату комунальних послуг. Втім, 04 травня 2018 року при черговому візиті виявила заміну вхідних дверей, замків та дізналася, що в квартирі проживають незнайомі люди, які повідомили що є власниками квартири, при цьому правовстановлюючих документів на право власності не надали. Того ж дня, позивач звернулася з заявою до Суворовського районного відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області. За даним фактом відомості були внесені до ЄРДР за № 12018160490002092 за ознаками складу правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. В ході досудового розслідування встановлено, що квартира [ADDRESS] , була продана відповідачу [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу укладеному між [PERSON] , яка діяла від іменні позивача на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., 26 березня 2018 року зареєстрованої у реєстрі за № 595. В подальшому, вказана квартира була відчужена відповідачем [PERSON] відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 314 від 15.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. Позивач зазначає, що договір купівлі-продажу від 17 квітня 2018 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним, оскільки позивач не уповноважувала [PERSON] бути її представником з питань управління та розпорядження усім її майном, 26 березня 2018 року довіреність на ім`я [PERSON] не підписувала і не надавала, а тому волевиявлення позивача на продаж квартири [ADDRESS] , не було. У зв`язку з вищевикладеним позивач просила визнати недійсною довіреність від 26.03.2018 року за реєстровим №595 (серія та номер бланка ННВ 512848), що посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.04.2018 року за реєстровим №2583 квартири [ADDRESS] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., витребувати квартиру [ADDRESS] із чужого незаконного володіння [PERSON] на її користь, виселити [PERSON] та осіб що з ним проживають, з квартири [ADDRESS] , та стягнути з відповідачів на її користь понесені судові витрати. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 02 серпня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кубліцький І.В. в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення. Судом визнані причини неявки в судові засідання позивача та її представника неповажними. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Відзив мотивований тим, що він є добросовісним набувачем, при цьому позивач стверджуючи, що довіреність Серії ННВ 512848 було сфальсифіковано не наводить доказів такого твердження, натомість довіреність посвідчена нотаріально належним чином. Треті особи - державний нотаріус Київської державної нотаріальної у м. Одеса Савицька О.Ю., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Таранська А.М., в судове засідання не з`явилися, при цьому надіслали заяви в яких просили справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги залишили на розсуд суд. Треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Н. В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1,3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про право на спадщину за законом Серії НАК №611524 від 12 січня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-11, [PERSON] є спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадщина складається з квартири під [ADDRESS] та належна померлій на праві приватної власності на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори, 09 вересня 2004 року за реєстровим № 5-2121, зареєстрованого 09.10.2004 року в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 7079491 КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» номер запису:153 в книзі:533пр-184 (а.с.10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 січня 2015 року, [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до довіреності від 26 березня 2018 року Серії ННВ 512848, [PERSON] , [INFO] , що проживає в [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Приморським РНВ у м. Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області 13.12.2016 року (в якому відсутні будь-які відмітки про реєстрацію шлюбу), на підставі усної домовленості з повіреним, цією довіреністю уповноважила [PERSON] , [INFO] , бути представником в усіх державних, господарських, адміністративних, комунальних та інших органах і організаціях, незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, з усіма необхідними повноваженнями, з питань управління та розпорядженням усім майном з чого воно б не складалося і де б не знаходилося. Довіреність видана строком на три роки і дійсна до 26.03.2021 року. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В., підписана [PERSON] у її присутності, особу встановлено, дієздатність перевірено. Довіреність зареєстрована у реєстрі за № 595 (а.с.20). Згідно повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреності) від 17 квітня 2018 року, довіреність Серії ННВ 512848 посвідчена 26 березня 2018 року зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей під № 46936217 (а.с.23). 10 квітня 2018 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Савицькою О.Ю. був виданий дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом виданий [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності від 26 березня 2018 року, замість втраченого (а.с.19). Згідно договору купівлі-продажу від 17 квітня 2018 року [PERSON] , яка діє від імені [PERSON] [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт [NUMBER] , виданий Приморським РНВ у м. Одесі ГУ ДМСУ в Одеській області 13.12.2016 року на підставі довіреності посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. 26.03.2018 року зареєстрованої у реєстрі за № 595, та [PERSON] , склали цей договір про те, що [PERSON] передає у власність (продає) а [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснено за 49 869,49 грн., які отримані продавцем до підписання цього договору (а.с.17-18). З талону - повідомлення № 004758 вбачається, що 04 травня 2018 року Суворовським ВП прийнято заяву від [PERSON] та зареєстровано під № 14516 в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчиненні кримінальні правопорушення та події (а.с.12). 15 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Назарчук Н.М. на підставі договору купівлі-продажу серії та номер :314, виданого 15.05.2018 року, зареєстровано право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] (а.с.13). Вирішуючи даний спір суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Звертаючись із цим позовом до суду, позивач стверджувала, що її волевиявлення на продаж квартири не було, довіреності на розпорядженням та управлінням своїм майном вона не видавала, ця довіреність і вчинений на підставі неї договір купівлі-продажу є недійсними. Як на підставу вказаних тверджень позивач посилається, що є володільцем паспорта Серії [NUMBER] виданим Київським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 01.07.2008 року, який містить відмітки про реєстрацію шлюбу з [PERSON] та про реєстрацію місця проживання. За клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Кубліцького І.В., ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2021 року витребувано з Головного управління ДМС України в Одеській області відомості про паспорт громадянина України Серії [NUMBER] . З повідомлення Головного управління ДМС України в Одеській області встановлено, що паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий 10.09.2016 року Ширяївським РС ГУ ДМС України в Одеській області на ім`я [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Інформаційної підсистеми «Недійсні документи» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами, паспорт громадянина України серії [NUMBER] , не діючий, втрачений, від 12 червня 2018 року (а.с.93-98, 196). Щодо заперечення позивачем підпису вказаної довіреності, слід зазначити, що в матеріалах справи наявне клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи датоване 30.04.2021 роком, подане разом з позовною заявою, однак сторона позивача протягом розгляду справи не ставила перед судом питання про вирішення вказаного клопотання. Ухвалою суду від 28 лютого 2023 року в задоволенні клопотання судом відмовлено, в зв`язку з необгрунтованістю клопотання. Інших заяв та клопотань про витребування доказів від сторін не надходило. Щодо твердження сторони позивача про невірне зазначення серії паспорта в довіреності, то дійсно при візуальному зрівнянні даних копії паспорта доданого позивачем до позовної заяви та даних паспорта зазначених у копії довіреності містяться розбіжності в частині зазначення серії та органу, що видав паспорт. При цьому, інші дані (ПІБ, РНОКПП) співпадають. Втім, під час розгляду справи позивачем не доведено та належним чином не підтверджено, що при посвідчені довіреності позивач не була присутня, внаслідок чого відбулося порушення процедури вчинення нотаріальної дії з посвідчення спірної довіреності, а не мала місце помилка в зазначені даних паспорта громадянина України при оформленні довіреності. Крім того, суд також звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна копія талону - повідомлення № 004758 від 04 травня 2018 року про звернення позивача [PERSON] до Суворовським ВП, однак відомостей щодо результатів розслідування матеріали справи не містять, жодних матеріалів кримінального провадження стороною позивача до справи не долучено, їх витребування перед судом не ініційовано. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (ч.1 ст. 237 ЦК України). Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив у подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За таких обставин, суд констатує, що протягом судового розгляду справи, позивачем та його представником не надано належних доказів, які б безспірно підтверджували наявність правових підстав для визнання довіреності Серії ННВ 512848 посвідченої 26 березня 2018 року, укладеної між позивачем та [PERSON] , недійсною: недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦПК України. Крім того, щодо вимог позивача про скасування довіреності суд зазначає наступне. За статтею 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи. У постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц Велика палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». З огляду на встановлені вище обставини, належним та ефективним способом захисту прав позивача є саме визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, одна із сторін якого діяла на підставі оспорюваної довіреності. Щодо позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння суд прийшов до наступного. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі за № 922/614/19, зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Також, відповідно до диспозиції статті 388 ЦК встановленню підлягає факт незаконного (без відповідної правової підстави) заволодіння спірним майном. У випадках вчинення декількох правочинів щодо майна, яке вибуло з володіння власника, незаконність набуття майна останнім володільцем, як правило, обгрунтовується незаконністю передачі права на майно першим власником, тобто першого правочину у цьому ланцюгу. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то захист прав власника здійснюється шляхом визнання недійсним першого правочину (учасником якого був позивач або від імені якого його укладено) та витребування майна у останнього набувача. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 12 лютого 2014 року (справа №6-165цс13), а саме, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Таким чином, жодний доказ наданий стороною позивача, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги позивача щодо факту вибуття майна з її володіння поза її волею та нечинність правочину яким уповноважено іншу особу розпоряджатись спірним майном. Враховуючи, що стороною позивача будь-яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість та недоведеність. Щодо заявленого відповідачем [PERSON] клопотання про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне. 04 серпня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якого останній просить застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі (а.с 82-86). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч.1 ст.253 ЦК України), тобто у даному випадку з моменту коли позивач дізналася про порушення свого права. Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, судом встановлено, що позивач дізналася про порушене право 04 травня 2018 року і відповідно до ст.ст.254, 260 ЦК України закінченням строку позовної давності слід вважати 05 травня 2021 року. Позивач звернулася до суду з даним позовом 30 квітня 2021 року, про що свідчить відмітка на конверті, тобто в межах трирічного строку. Відповідачем в ході розгляду справи не доведено та не підтверджено, що позивач звернулася до суду із даним позовом поза межами строку позовної давності, а тому правові підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності, на чому наполягає відповідач, відсутні. Таким чином, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦАК України.

Outcome: dismissed