Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання права власності на частку квартири. Позов обґрунтований тим, що 20.09.2003 вона з відповідачем уклала шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції у м.Запоріжжя, актовий запис № 565. Подружнє життя з відповідачем не склалось. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2018 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за №3782, сторони за сумісні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . Квартира була придбана у кредит відповідно до умов кредитного договору ZPD0GK50400654від 26.07.2005 та передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за договором (іпотечний договір №605 від 27.07.2005). Всі зазначені договори укладені в інтересах сім`ї та підписані відповідачем. 10.01.2008 зобов`язання за договором були виконані у повному обсязі, у зв`язку з чим була знята заборона відчуження з предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно висновку про вартість майна (квартири) від 15 березня 2018 року ринкова вартість частки квартири складає 342021,00 грн. Оскільки квартира є неподільною річчю, яка була придбана під час шлюбу з відповідачем за сумісні кошти, та між сторонами не було встановлених шлюбним договором інших умов, на яких квартира передається у власність, позивачка просити суд визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частку у даній квартирі без реального поділу. Судові витрати покласти на відповідача. Не визнавши первісний позов, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно. Зустрічні позовні вимоги обґрунтував тим, що в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , ним за договором купівлі-продажу від 27.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3782, придбана квартира [ADDRESS] .Право власності на дану квартиру зареєстровано за ним в цілому.Квартира придбана за кредитні кошти, які ним було отримано за кредитним договором № ZPD0GK50400654, укладеним 26.07.2005 між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Квартира купувалася для матері- [PERSON] за її кошти, але оскільки вона на той час проживала та працювала в Італії, то кредит на квартиру та квартира була оформлена на ім`я [PERSON] . Жодних спільних коштів [PERSON] на погашення кредиту вкладено не було. Кредит в повному обсязі було виплачено за кошти його матері [PERSON] . Кошти на погашення кредиту [PERSON] надсилалися йому як банківськими переводами, так і передавалися через знайомих та привозилися нею особисто. Враховуючи, що в повному обсязі зобов`язання за кредитним договором були виконані за рахунок коштів, що не є спільною сумісною власністю подружжя, а були надані [PERSON] , тобто джерелами набуття квартири не були ані сумісні кошти подружжя ані спільна праця, вважає, є всі підстави для визнання даної нерухомості його особистою власністю. Просить визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . 21.08.2018 [PERSON] надала відзив на зустрічну позовну заяву. У відзиві зазначила, що 20.09.2003 вона уклала шлюб з відповідачем. На весілля у якості подарунка її родина подарувала грошові кошти у сумі 5500 доларів США, які вони заощадили на квартиру. Оскільки заощаджених коштів на придбання квартири не вистачало, сторони по справі 27.07.2005 придбали квартиру [ADDRESS] , за кредитні кошти та яка відповідно до умов кредитного договору ZPD0GK50400654 від 26.07.2005, була передана в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань за договором (іпотечний договір № 605 від 27.07.2005). Всі зазначені договори укладені в інтересах сім`ї та підписані [PERSON] , право власності також зареєстровано за [PERSON] . Мати [PERSON] в той час працювала в Італії та допомагала їм матеріально. Батько та рідна сестра [PERSON] , також надавали їй грошові кошти на оплату кредиту, які вона передавала чоловіку для сплати кредиту, оскільки кредитний договір був оформлений саме на нього. З наданих [PERSON] доказів не вбачається, що квартира [ADDRESS] є майном, набутим ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Крім того, з наданих [PERSON] доказів можливо зробити висновок, що мати [PERSON] - [PERSON] заробляла та витрачала гроші на свої потреби, мети мешкати разом з одруженим сином під час купівлі вами (подружжям) спірної квартири у неї не було, оскільки згодом вона придбала квартири для себе окремо та зареєструвала їх на своє ім`я. Просить відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Кузьмінов Д.В. на позові наполягав, просив позовні вимоги [PERSON] задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. [PERSON] , його представник адвокат Боярчук Н.В. в судовому засіданнінаполягали на зустрічному позові, в задоволенні первісного позову просиливідмовити з підстав, викладених в зустрічному позові. Вислухавши сторони по справі, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 20.09.2003 [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції м. Запоріжжя (т.1 а.с.4). Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21.06.2018 шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.149). Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, 26.07.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір № ZPD0GK50400654, згідно якого [PERSON] отримав кредитні кошти в сумі 163074,40 грн. на наступні цілі: придбання нерухомості - 136485,00 грн., оплата страхових платежів 26589,40 грн. (т.1 а.с.16-21). Відповідно до договору купівлі-продажу від 27.07.2005, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3782, [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Купівля-продаж квартири була здійснена за 161600,00 грн. Згідно п. 13 договору, при укладенні договору купівлі-продажу нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст ст.ст. 59, 65 СК України.(т.1 а.с.14-15). 27.07.2005 [PERSON] уклав з ЗАТ КБ «ПриватБанк» іпотечний договір № 605, відповідно до умов якого, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ZPD0GK50400654 від 26.07.2005 іпотекодавець [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] . Згідно п. 11.5 договору іпотеки, предмет іпотеки переданий в заставу за нотаріально посвідченою згодою дружини. (т.1 а.с.22-25). Згідно листа РУ КБ «ПриватБанк» від 08.08.2008, у зв`язку з виконанням зобов`язань за кредитним договором 10.01.2008 була знята заборона відчуження з предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] (т.1 а.с.26). Таким чином, спірна квартира [ADDRESS] , була придбана 27.07.2005, у період перебування сторін у шлюбі. Квартира була придбана за 161600,00 грн., з яких 136485,00 грн. були отримані на підставі кредитного договору, укладеного 26.07.2005 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] . За відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою з 09.08.2005. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Стаття 65 СК України визначає, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, оскільки спірна квартира була набута подружжям за час шлюбу, вона за правилами ст. 60 СК України належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Застережень, що придбана спірна квартира є особистим майном [PERSON] , договір купівлі-продажу від 27.07.2005 не містить. Згідно договору іпотеки, спірна квартира була передана в іпотеку за згодою дружини. Час придбання майна, джерело придбання майна (частково за власні кошти, частково за кредитні кошти, які були повернуті банку у повному обсязі у січні 2008 року), використання вказаного майна в інтересах сім`ї, що вбачається з реєстрації місця проживання сторін у справі у цій квартирі з часу її придбання і фактичного проживання у ній, у своїй сукупності дозволяє визначити правовий статус спірної квартири як сумісної власності подружжя. При вирішенні спору суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких роз`яснюється, що ст.60 СК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18. За правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22.02.2021 у справі ЄУН 264/2232/19, конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує. Дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про недоведеність того, що спірна квартира являється особистим майном [PERSON] . Так, в обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на те, що квартира була придбана ним для його матері [PERSON] і за її кошти, та доводить відсутність у сторін по справі доходів, достатніх для погашення заборгованості за кредитним договором, та погашення кредиту за рахунок коштів його матері [PERSON] . На підтвердження цих обставин надано довідку ПАТ «Запоріжсталь» від 14.06.2018 №13/к про те, що [PERSON] працює на підприємстві з 01.12.2006. Згідно довідокпро доходи, з грудня 2006 року по грудень 2007 року сума його доходів становила 21267,62 грн., з січня 2008 року по грудень 2008 року 26346,66 грн. За даними фіскальної служби, джерелом отримання доходів [PERSON] за період з 1 кварталу 2005 року по 4 квартал 2006 року значиться Представництво «Енерджі стандарт груп С.А.». (т.1 а.с.96-99). Випискою ПАТ КБ «ПриватБанк» по кредитному договору ZPD0GK50400654 від 26.07.2005, випискою по рахунку і меморіальними ордерами підтверджується внесення [PERSON] щомісячних платежів на погашення кредиту, дострокове виконання зобов`язань за кредитним договром (т.1 а.с.100-101, 199-250, т.2 а.с.1-37). Доводи зустрічного позову щодо проживання і працевлаштування [PERSON] за кордоном підтверджується копією її закордонного паспорту, робочої візи, документів про працевлаштування та отримані доходи, випискою із страхового рахунку за період з 01.06.2002 по 30.06.2016, контрактом на постійне місце проживання (т.1 а.с.103-108, 116). Згідно листа ПАТ «Промінвестбанк» від 19.09.2018 №22-4/1-03039 на запит [PERSON] , банк об`єктивно не має можливості надати документи щодо отримання ним переказаних коштів за 2005-2007 роки. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що з 2002 року працює в Італії. Вона вирішила у 2005 році придбати квартиру для себе. Купити квартиру мав її син, для цього він оформив кредит. Укласти договір купівлі-продажу і зареєструвати право власності на квартиру на ім`я сина наполягла невістка, запевняла, що ніколи на цю квартиру претендувати не буде. Свідок періодично передавала гроші синові для погашення кредиту своїми знайомими, перераховувала за допомогою [PERSON] . Ні її син, ні його дружина не мали достатнього доходу для того, щоб самостійно його сплачувати. [PERSON] жодних коштів на придбання квартири не надавала. В подальшому свідок оформила довіреність на сина і всі договори укладались через нього як представника. Такий же порядок був застосований і під час придбання спірної квартири, однак оформлений був невірно. Кошти нею передавались синові не як подарунок або допомога, а виключно як довіреній особі. Кошти, за які придбавалась квартира, є її особистими, а не є спільним майном подружжя. Свідок [PERSON] суду пояснила, що разом з [PERSON] працювала в Італії з 2002 року по 2011 рік. [PERSON] хотіла купити собі квартиру. Свідок їздила додому, і особисто двічі передавала гроші синові [PERSON] для придбання квартири. [PERSON] спочатку сказала, що купила квартиру, а з часом пояснила, що квартиру оформили на сина. Свідок давала [PERSON] в борг 4000,00 євро, щоб погасити заборгованість за кредитним договором. Зі слів [PERSON] , переоформити квартиру на себе вона потім не змогла, оскільки невістка заперечувала. Отримавши такий негативний досвід, в подальшому вона придбавала майно, оформивши довіреність на сина. Свідок [PERSON] пояснила, що її сестра [PERSON] не мала власного житла і в 2002 році поїхала працювати в Італію. У 2005 році сказала, що приїде і купить квартиру. Через місяць сказала, що квартиру купили і оформили на сина. Вона щороку приїжджала в Запоріжжя в цю квартиру. Кредит на придбання квартири оформили в банку, де працювала невістка. В квартирі жив її син і його сім`я. Як їй відомо, погашала кредит сестра, передавала гроші знайомими, а син платив. Після погашення кредиту у 2007 році хотіла на себе переоформити квартиру, але невістка не погодилась. Свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів [PERSON] відомо, що вона хотіла придбати для себе квартиру. На її прохання передавала кілька разів гроші синові [PERSON] для сплати кредиту за квартиру. Коли [PERSON] приїжджала в Запоріжжя, завжди зупинялась у цій квартирі. Оформили квартиру на сина, а не на неї, а невістка стала претендувати на квартиру. Отже, зазначеними доказами підтверджується наявність у [PERSON] доходів, бажання придбати квартиру у м. Запоріжжі, та передача свідками у зазначених ними випадках грошових коштів синові [PERSON] . При цьому, конкретних відомостей щодо розміру грошових сум, які передавались, свідкам не відомо. Доводи [PERSON] , що спірна квартира придбана виключно за кошти його матері, які вона передавала з-за кордону через своїх знайомих та шляхом переказів, і належить фактично їй, не підтверджені жодними належними доказами. Показання свідків не містять будь-яких фактичних даних з цього питання. На спростування доводів зустрічного позову [PERSON] посилалась на те, що вона з народженням [INFO] доньки перебувала у декретній відпустці, до того працювала та отримувала доходи, що підтверджується копією довідки форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за період 2002-2009 років, і що її близькі родичі також надавали матеріальну допомогу, яку вона витрачала в інтересах сім`ї, в тому числі на погашення кредиту. На підтвердження їх спроможності надавати матеріальну допомогу надала письмові докази: копію трудової книжки батька [PERSON] , який у період придбання спірної квартири і погашення кредиту працював директором з комерційних питань ЗАОФФ «Віола», заступником директора Запорізького відділення кредитної спілки «Меотида»; копію трудової книжки сестри [PERSON] , яка у період 2004 - 2010 років працювала у ряді банківських установ і довідку форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу (т.1 а.с.130-144). ДФС України ГУ ДПС у Запорізькій області надало Відомості з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів [PERSON] за період з 01.07.2003 по 31.12.2007. (т.2 а.с.44-45). Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що вони на весілля подарували подружжю грошові кошти у сумі 5500,00 доларів США, і зі слів [PERSON] ці гроші зберігались для придбання власного житла. Вони мали фінансову спроможність і надавали [PERSON] матеріальну допомогу, особливо коли вона перебувала у декретній відпустці, оскільки для придбання квартири вони взяли кредит. [PERSON] витрачала цю допомогу в інтересах сім`ї. Про те, що ця квартира не належить їх сім`ї, мова не йшла. Крім того, [PERSON] , доказуючи платоспроможність [PERSON] , а [PERSON] доказуючи, що [PERSON] заробляла і витрачала свої кошти на власні потреби і не мала мети проживати разом з одруженим на той час сином у спірній квартирі, надали докази: видачі [PERSON] нотаріально посвідчених довіреностей на ім`я [PERSON] від 19.07.2008, 21.10.2011 і 29.06.2016; докази придбання [PERSON] , яка діяла в особі представника [PERSON] на підставі довіреності, квартири за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2009, що підтверджується відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно; придбання автомобіля марки KIA SOUL, 2011 року випуску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] від 25.11.2011 (т.1 а.с. 157-162, т.2 а.с. 85); укладення договору купівлі-продажу від 30.05.2016, згідно якого [PERSON] , діючи як представник покупця [PERSON] на підставі довіреності від 21.10.2011, купив квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.109-114). Отже, досліджені судом письмові докази у своїй сукупності підтверджують розмір доходів сторін у справі на час придбання спірної квартири і в період погашення кредиту, обставини щодо працевлаштування [PERSON] в Італії і її доходів. Свідки своїми показаннями підтвердили пояснення [PERSON] , що її батько і сестра мали фінансову спроможність і надавали періодично їй матеріальну допомогу, яку вона витрачала в інтересах сім`ї, та пояснення [PERSON] , що його мати [PERSON] мала фінансову спроможність і надавала йому грошові кошти, які він витрачав на погашення кредиту. Разом з тим, вказані докази ні кожен окремо, ні в своїй сукупності, не підтверджують того, що спірна квартира є особистим майном [PERSON] . Так, відповідно до ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Тобто, для віднесення майна до особистої приватної власності дружини або чоловіка необхідно встановити, що таке майно було набуте дружиною або чоловіком до шлюбу, або за час шлюбу за умови, що право власності набуте на підставі договору дарування або в порядку спадкування, абоза кошти, які належали їй, йому особисто. Жодної із цих обставин в ході судового розгляду справи судом не встановлено. Так, спірне майно було придбане за час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, а тієї обставини, що спірне майно було набуте [PERSON] за кошти, які належали йому особисто, позивачем не доведено і судом не встановлено. Більш того, фактично в обґрунтування підстав зустрічного позову [PERSON] посилається і доводить те, що квартира придбана в інтересах матері [PERSON] і саме для неї, за її кошти, які вона надавала йому для погашення кредиту за квартиру, тобто, позивач за зустрічним позовом на факт придбання спірного майна за його особисті кошти взагалі не посилається і не доводить таких обставин. Оскільки судом не встановлено, що спірне майно є особистою приватною власністю [PERSON] , вимоги зустрічного позову є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Відтак, придбана на підставі договору купівлі-продажу від 27.07.2005 квартира [ADDRESS] належить [PERSON] і [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. В ст. 368 ЦК України вказано, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд застосовує положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що первісний позов про поділ майна подружжя підлягає задоволенню, вимоги зустрічного позову про визнання права особистої приватної власності на спірне майно задоволенню не підлягають. У зв`язку із задоволенням первісного позову і відмовою у задоволенні зустрічного позову суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України присуджує з відповідача за первісним позовом понесені позивачем за первісним позовом судові витрати, які складаються із судового збору у сумі 3420,21 грн. і витрат, пов`язаних з проведенням оцінки квартири у сумі 500,00 грн.згідно квитанції до прибуткового касового ордера №24 від 15.03.2018, а всього 3920,21 грн.

Outcome: approved