Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова Костянтина Юрійовича, Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олени Анатоліївни, Державного реєстратора, начальника відділу - державний реєстратор відділу державної реєстрації Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинської Олени Юріївни, в якому просить: - визнати незаконними дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некролова К.Ю., який 24.02.2021 року у місті Києві посвідчив нотаріально від імені [PERSON] довіреність на ім`я [PERSON] з можливістю продажу земельної ділянки за адресою Харківська область Дергачівський район Черкасько-Лозівської сільської ради, площею 1,3782 кв.м та скасувати довіреність, зареєстровану в Єдиному реєстрі довіреностей за №51744268 від 24.02.2021 року; - визнати незаконними дії державного реєстратора прав на нерухоме майно Слабинської Олени Юріївни, Красноградської районної державної адміністрації Харківської області від 11.03.2021 року про державну реєстрацію акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №619339 від 09.06.2009 року, виданого Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі вчинені на підставі заяви від імені [PERSON] за адресою ділянки [ADDRESS] та скасувати такі відомості, внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.03.2021 року; - визнати незаконними дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олени Анатоліївни, яка 30.06.2021 року було нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки від її імені за адресою: [ADDRESS] площею 1,3782 кв.м, кадастровий номер 6322083000:04:002:0039 та скасувати внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2021 року; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою [ADDRESS] площею 1,3782 кв.м, кадастровий номер 6322083000:04:002:0039, укладений між [PERSON] та [PERSON] , скасувати державну реєстрацію вказаного договору та внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2021 року; - стягнути на користь [PERSON] з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некролова К.Ю. частково сплачену суму судового збору у сумі 908,00 грн.; - стягнути на користь [PERSON] з приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. частково сплачену суму судового збору у сумі 908,00 грн.; - стягнути на користь [PERSON] з державного реєстратора прав на нерухоме майно Слабинської О.Ю., Красноградська районна державна адміністрація Харківської області частково сплачену суму судового збору у сумі 908,00 грн.; - стягнути на користь [PERSON] солідарно з [PERSON] та [PERSON] частково сплачену суму судового збору у сумі 908,00 грн.. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2009 року вона стала власником земельної ділянки площею 1,3782 кв.м. кадастровий номер 6322083000:04:002:0039 за адресою Харківська область, Дергачівський район Черкасько-Лозівської сільської ради. У 2016 році вона втратила правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, тому 06.02.2020 року звернулась на адресу приватного нотаріуса ХМНО Коробець О.М. для отримання дублікату та того ж дня отримано дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вказаний дублікат було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Харківської міської ради №2008/20 від 26.02.2020 року вказаній земельній ділянці присвоєна інша адреса, а саме: [ADDRESS] , вказана зміна зареєстрована у Державному земельному кадастрі про ділянку 14.08.2020 року номер витягу НВ-6313604482020. Наприкінці липня 2021 року позивач від сусідів дізналась, що на її земельній ділянці хазяйнують сторонні особи. З витягу з Державного реєстру дізналась, що земельна ділянка переоформлена на іншу особу. При цьому приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Некролов К.Ю. 24.02.2021 року у місті Києві посвідчив від імені позивача довіреність на [PERSON] з можливістю продажу земельної ділянки за адресою Харківська область, Дергачівський район, Черкасько-Лозівської сільської ради, площею 1,3782 кв.м.. Однак зазначає, що особисто не давала будь-якій особі право на вчинення від її імені будь-яких дій, у тому числі на продаж земельної ділянки. При цьому 24.02.2021 року не перебувала у місті Києві, а працювала у місті Харкові на підприємстві ТОВ «БІОЛАР», не підписувала будь-якої довіреності. Особа на ім`я [PERSON] не знайома, дані не відомі. Також вказує, що у довіреності стоїть не її підпис, також невірно написано прізвище як « [PERSON] » замість « [PERSON] ». 24.02.2021 року та в інший час нікому своїх документів, які посвідчують особу, а саме оригінал паспорту не давала, останній знаходився при ній, тому нотаріус не міг встановити її особу за оригіналом вказаного документу. Крім того, станом на час складання довіреності від 24.02.2021 року земельної ділянки за адресою Харківська область, Дергачівський район, Черкасько-Лозівської сільської ради не існувало через зареєстровані зміни до Реєстру. Державним реєстратором прав на нерухоме майно Слабинська О.Ю., Красноградська районна державна адміністрація Харківської області 11.03.2021 року проведена державна реєстрація акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №619339 від 09.06.2009 року, виданий Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі. Вказані дії на думку позивача не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки вона не давала будь-якій особі право на вчинення від її імені будь-яких реєстраційних дій, у тому числі на реєстрацію втраченого акту про право власності на земельну ділянку. 11.03.2021 року, а також в інший час позивач не була у місті Краснограді Харківської області, натомість працювала у місті Харкові на підприємстві ТОВ «БІОЛАР», не зверталась до державного реєстратора Слабинської О.Ю. з метою реєстрації права на земельну ділянку із заявою та таку заяву не підписувала. Станом на березень 2021 року вказане право позивачем особисто було зареєстровано на підставі дублікату договору купівлі-продажу земельної ділянки. Вважає наявними підстави для відмови державного реєстратора у вчиненні реєстраційної дії, а тому дії останнього вважає такими, що не відповідають вимогам Закону. В подальшому на підставі підробленої довіреності [PERSON] продав земельну ділянку [PERSON] . При цьому наміру продавати свою земельну ділянку позивач не мала, будь-яких грошових коштів від її продажу не отримувала, продаж вчинено без її участі за підробленим документом. Також вважає дії нотаріуса такими, що не відповідають вимогам Закону. Відповідачі (їх представники) не скористались правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді від 16.08.2021 року вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 1,3782 кв.м, кадастровий номер 6322083000:04:002:0039. Ухвалою судді від 25.08.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 05.11.2021 року витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова К.Ю., державного реєстратора відділу державної реєстрації Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинської О.Ю., приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А., [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою суду від 14.02.2022 року повторно витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова К.Ю., державного реєстратора відділу державної реєстрації Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинської О.Ю., [PERSON] та [PERSON] .. Ухвалою суду від 09.09.2022 року втретє витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова К.Ю., Аношкіна С.В. та [PERSON] .. Ухвалою суду від 02.12.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у заяві. Відповідачі (їх представники) в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви, в яких просили справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги визнали. Інші відповідачі причини неявки суду не повідомили. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, сторони належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України). Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилась [INFO] у м.Нова Каховка Херсонської області, про що свідчить копія паспорту № [NUMBER] від 14.08.2019 року, орган 6311. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.06.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. за реєстровим №2268, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 1,3782 кв.м. кадастровий номер 6322083000:04:002:0039 за адресою Харківська область, Дергачівський район Черкасько-Лозівської сільської ради, що підтверджується дублікатом вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області Коробець О.М. 06.02.2020 року за реєстровим №266, виданого [PERSON] замість втраченого, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №199739248 від 11.02.2020 року. Відповідні відомості внесені державним реєстратором до Реєстру 06.02.2020 року. Рішенням Харківської міської ради 33 сесії 7 скликання від 26.02.2020 року «Про упорядкування найменувань місць розташування земельних ділянок» вказаній земельній ділянці присвоєна інша адреса, а саме: [ADDRESS] . Вказана зміна за заявою [PERSON] зареєстрована у Державному земельному кадастрі про ділянку 14.08.2020 року номер витягу НВ-6313604482020. Зі змісту заяви вбачається та встановлено судовим розглядом, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинською О.Ю. 12.03.2021 року внесено запис про право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:002:0039 на підставі акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №619339 від 09.07.2009 року, видавник Управління Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області. 30.06.2021 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. 24.02.2021 року за реєстраційним №196, та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якої продавець передала у власність, а покупець прийняв у власність земельну ділянку площею 1,3782 кв.м. кадастровий номер 6322083000:04:002:0039 за адресою Харківська область, Дергачівський район Черкасько-Лозівської сільської ради. Зазначений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстровано в реєстрі за №932. Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №320933102 від 24.01.2023 року на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. від 30.06.2021 року №59025974 внесено запис за №42752011 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6322083000:04:002:0039 за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №932 від 30.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А.. Позивач вказує, що не зверталась до приватного нотаріуса з метою оформлення на ім`я [PERSON] довіреності на продаж земельної ділянки, будь-яких документів не подавала та не підписувала такої довіреності, оскільки не мала наміру відчужувати земельну ділянку. Також не зверталась до державних реєстраторів із заявою та необхідними документами для внесення 12.03.2021 року змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо підстав набуття права власності. Договору купівлі-продажу не підписувала, не надавала відповідної довіреності, та документи нікому не надавала, а тому наявні підстави для визнання спірного договору недійсним. За заявою позивача були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №420212220600000153 від 05.08.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України щодо заволодіння шляхом обману земельною ділянкою 1,3782 кв.м. кадастровий номер 6322083000:04:002:0039 за адресою [ADDRESS] . [PERSON] 13.10.2022 року повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення. В рамках досудового розслідування по зазначеному кримінальному провадженню була проведена почеркознавча експертиза, відповідно до висновку якої від 04.10.2022 року №7759 встановлено, що підпис від імені [PERSON] у довіреності від 24.02.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., зареєстрованим в реєстрі за №196, розташований на зворотній стороні аркуша документа у рядку «Підпис», - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Крім того із тексту довіреності та наявних у справі документів вбачається, що дата народження [PERSON] у довіреності зазначена як [INFO] , тоді як дійсна дата народження - [INFO] . Пунктом 1 ч. 2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставам виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно статтею 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та діо- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України) Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). У ст.203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із ч.2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст.263 Цивільного процесуального кодексу при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 321 ЦК України передбачає, непорушність права власності, а саме ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових, електронних доказів, висновків експертів, показань свідків. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом в ході розгляду справи достовірно встановлено, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки позивачем підписано не було, довіреності будь-якій особі, у тому числі [PERSON] , на такий продаж не підписувала. При цьому наданий стороною позивача висновок експерта, який було виготовлено в рамках досудового розслідування кримінального провадження, є належним доказом у даній справі, який свідчить про відсутність належного виявлення позивача на відчуження земельної ділянки. Отже, аналіз встановлених обставин та наданих доказів переконливо свідчить про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений поза волею його власника - [PERSON] .. Враховуючи викладене, а також з метою відновлення порушених прав позивача, як власника майна, яке поза його волею вибуло із власності, та на даний час зареєстроване за відповідачем [PERSON] , а відтак наявні підстави для визнання оспорюваного договору недійсним, в зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про скасування довіреності суд зазначає наступне. За статтею 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. За своїм змістом довіреність є одностороннім правочином, вольовою дією однієї особи. У постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц Велика палата ВС зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до ст.204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом з тим ВП ВС констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». З огляду на встановлені вище обставини, належним та ефективним способом захисту прав позивача є саме визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки, одна із сторін якого діяла на підставі оспорюваної довіреності. Що стосується інших позовних вимог суд виходить з наступного. При вирішенні позовних вимог про скасування внесених до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей (записів), слід звернути увагу сторони позивача на те, що під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямованого на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію, а тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, слід зазначити, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності із 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Отже, вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію прав були належним способом захисту права або інтересу позивача, проте, станом на дату подання позовної заяви та день ухвалення судом даного рішення, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такий спосіб захисту прав позивача є неналежним, а тому достатні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині скасування записів про проведену державну реєстрацію прав відсутні. Позовні вимоги про скасування відповідних рішень реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, позивачем не пред`явлено, а суд, в силу вимог цивільного процесуального закону, позбавлений можливості вийти за межі, пред`явлених позовних вимог. Інші наведені позивачем обґрунтування в цій частині позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи було встановлено, що вимоги про скасування відомостей (записів) про проведену державну реєстрацію прав станом на день ухвалення судом рішення, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є неналежним способом захисту прав позивача, а відтак в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити. Натомість, з огляду на встановлені вище обставини, наявні підстави для скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Самощенко О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59025974 від 30.06.2021 року. Вимоги позивача до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова Костянтина Юрійовича, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Самощенко Олени Анатоліївни, державного реєстратора, начальника відділу - державний реєстратор відділу державної реєстрації Красноградської районної державної адміністрації Харківської області Слабинської Олени Юріївни не підлягають задоволенню з огляду на те, що спір між сторонами виник з приводу порушення права власності позивача щодо земельної ділянки. При цьому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Отже державні реєстратори є неналежними відповідачами у даній справі. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині вимог до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Самощенко О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №932 та скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Самощенко О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59025974 від 30.06.2021 року. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.ст. 141, 142 ЦПК України. Враховуючи результат розгляду справи, а також визнання відповідачами [PERSON] та [PERSON] заявлених до них позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню з останніх судовий збір у загальному розмірі 681 грн., при цьому позивачу слід повернути з державного бюджету судовий збір у розмірі 681 грн.. В іншій частині судовий збір залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial