Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

28 квітня 2021 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шабаніна Олена Геннадіївна про визнання частково недійсним шлюбного договору, у якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 28.01.2022 року просив визнати частково недійсним шлюбний договір від 24.12.2014 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шабаніною О.Г. зареєстрований у реєстрі за №2280, а саме: підпункт 1.1 пункту 1 «квартиру [ADDRESS] , яка була придбана на ім`я Сторони-1 (надалі - Квартира) на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений 29 жовтня 2007 року [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №5465, право власності за яким зареєстровано Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації зареєстровані права власності на об`єкти нерухомого майна 31 жовтня 2007 року та записано в реєстрову книгу №д1113-194 за реєстровим номером №7998; абзац 1 пункту 2 «про непоширення на Квартиру, Автомобіль-1 (разом з будь-якими можливими поліпшеннями, що можуть бути вчинені щодо майна протягом дії Договору за рахунок будь-якої із сторін, в т.ч. внаслідок проведення поточного, капітального ремонту), положень ст. 60 СК України та встановлює їх правовий режим як особисту приватну власність Сторони-1. Сторона-1 має право самостійно на власний розсуд без будь-якої згоди (в т.ч. нотаріально посвідченої згоди) розпоряджатися квартирою та автомобілем (продавати, обмінювати, дарувати, передавати в іпотеку, заставу, оренду, позичку тощо)» пункт 4 договору «Подружжя визнає, що на момент укладення Договір не ставить будь-кого з них у надзвичайно невигідне матеріальне становище» та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 908, 00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.08.2004 року, який розірвано за рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року у справі №760/511/20. Сторони є батьками малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу сторони за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS] . 24.12.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шабаніною О.Г., реєстровий №2280. Згідно п. 1 Договору з метою врегулювання майнових відносин між подружжям, визначення їхніх майнових прав та обов`язків, а саме: встановлення правового режиму майна, придбаного подружжям під час зареєстрованого шлюбу у спільну сумісну власність подружжя: квартиру [ADDRESS] ; автомобіля марки SUZUKI SX4, 2011 р.в., колір білий, шасі № [NUMBER] ; автомобіля DAEWOO LANOS, 2002 р.в., колір зелений, шасі № [NUMBER] . За п. 2 Договору подружжя за взаємною згодою домовилися: - про непоширення на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки SUZUKI SX4, 2011 р.в., колір білий, шасі № [NUMBER] (разом з будь-якими можливими поліпшеннями, що можуть бути вчинені щодо майна протягом дії Договору за рахунок будь-якої із сторін, в т.ч. внаслідок проведення поточного, капітального ремонту), положень ст. 60 СК України та встановлює їх правовий режим як особисту приватну власність відповідача [PERSON] . Відповідач має право самостійно на власний розсуд без будь-якої згоди (в т.ч. нотаріально посвідченої згоди) розпоряджатися квартирою та автомобілем (продавати, обмінювати, дарувати, передавати в іпотеку, заставу, оренду, позичку тощо); - про непоширення на автомобіль DAEWOO LANOS, 2002 р.в., колір зелений, шасі № [NUMBER] (разом з будь-якими можливими поліпшеннями, що можуть бути вчинені щодо майна протягом дії Договору за рахунок будь-якої із сторін, в т.ч. внаслідок проведення поточного, капітального ремонту), положень ст. 60 СК України та встановлює їх правовий режим як особисту приватну власність [PERSON] . Відповідач має право самостійно на власний розсуд без будь-якої згоди (в т.ч. нотаріально посвідченої згоди) розпоряджатися автомобілем (продавати, обмінювати, дарувати, передавати в іпотеку, заставу, оренду, позичку тощо). Позивач вказує, що такі умови договору поставили його у вкрай невигідне становище порівняно з відповідачем. Після розірвання шлюбу він фактично залишився без житла та змушений сплачувати аліменти на утримування спільних малолітніх дітей. Крім того, вимушено уклав кредитний договір на купівлю іншого житла для себе. Аналізуючи положення статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, можна дійти висновку, що підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладання оспорюваного договору призвело позивача до вкрай невигідного матеріального становища. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Оскільки предметом оспорюваного договору є квартира, позивач вважає, що п.п. 1.1. п. 1 шлюбного договору суперечать ст. ст. 93 та 97 СК України , що є підставою для визнання недійсними цих положень. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 29.04.2021 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 20.05.2021 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 20.09.2021 року третя особа приватний нотаріус Київського МНО Шабаніна О.Г. подала пояснення по справі, у яких вказала, що при укладенні 24 грудня 2014 року шлюбного договору сторони діяли добровільно і перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладеного правочину, попередньо були ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють цей договір. Особи сторін встановлено, дієздатність їх перевірено. Договором подружжя визнало, що на момент укладення Договір не ставить будь-кого з них у надзвичайно невигідне матеріальне становище. 18.10.2021 року відповідачка [PERSON] подала відзив на позовну заяву у якому просила у задоволенні позову відмовити. Вказала, що квартира придбана подружжям за спільні кошти і перебувала у їх спільній сумісній власності, а тому сторони мали право визначати її юридичну долю шляхом укладення оспорюваного договору. Зазначає, що до моменту розірвання шлюбу позивач не вважав, що умови шлюбного договору ставлять його у вкрай невигідне становище. Крім того, позивач має у власності житловий будинок в Обухівському районі Київської області та забезпечений житлом, також аліменти позивач сплачує за судовим наказом, а не в добровільному порядку. У період шлюбу подружжям було нажито й інше майно, яке не віднесено до особистої приватної власності відповідачки та залишилося у спільній сумісній власності подружжя, що додатково спростовує твердження про надзвичайно невигідне матеріальне становище [PERSON] . Укладаючи шлюбний договір позивач бажав його укладення, бажав укласти його саме в такій редакції, в якій він був підписаний, шлюбний договір відповідав його інтересам та намірам, а також позивач підтвердив, що шлюбний договір не ставив його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. П. 2 Договору сторони за взаємною згодою погодили, що на квартиру не поширюються положення ст.. 60 СК України та встановлено її правовий режим як особиста приватна власність відповідача, а тому передача у власність [PERSON] квартири в порядку ч. 2 ст. 97 СК України не відбулася. Вважає, що чинним законодавством не заборонено встановлювати правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кимось. У зв`язку з вказаними положеннями законодавства України відповідні пункти шлюбного договору не можуть бути визнані недійсними. Додатково вказала, що не погоджується із заявленим позивачем розміром судових витрат 20000, 00 грн., т. як вони є суперечливими і не стосуються справи. 03.11.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Вказав, що житловий будинок в Обухівському районі Київської області є його приватною власністю та не може враховуватися при визначенні надзвичайно невигідного матеріального становища позивача при підписанні ним оспорюваного шлюбного договору. Крім того, за умовами договору [PERSON] не отримав від відповідачки жодної грошової компенсації за непоширення на квартиру (разом з будь-якими можливими поліпшеннями, що можуть бути вчинені щодо майна протягом дії Договору за рахунок будь-якої із сторін, в т.ч. внаслідок проведення поточного, капітального ремонту), положень ст. 60 СК України та встановлення її правового режиму як особистої приватної власності. Залишившись без житла після розірвання шлюбу позивач був вимушений взяти іпотечний кредит на 20 років. Вказує, що квартира, яка є предметом шлюбного договору, придбана під час шлюбу та лише оформлена на відповідачку, однак не була її особистою приватною власністю. В подальшому квартира потребувала державній реєстрації права власності на неї відповідача т. як змінила свій правовий режим зі спільної сумісної власності на режим приватної власності одного з подружжя. 17.11.2021 року відповідачка [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив у якому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 31.01.2022 року, прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позов та закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Кісілевич О.М. позовні вимоги підтримав з урахуванням заяви про зміну предмету позову. Вказав, що до вимог, які випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується. Зазначив про те, що оспорюваний шлюбний договір ставить його у вкрай невигідне матеріальне становище оскільки вартість автомобілів, які придбані позивачем є значно меншою ніж вартість квартири, яка є предметом шлюбного договору. Крім того, житловий будинок в Обухівському районі Київської області є особистою приватною власністю та не може враховуватися при визначенні надзвичайно невигідного матеріального становища позивача при підписанні оспорюваного договору. Відповідачка, у свою чергу, на момент укладення договору мала у спільній частковій власності два об`єкти нерухомого майна. Вказав, що нотаріус не роз`яснив позивачу зміст п. 4 договору за яким подружжя визнає, що на момент укладення Договір не ставить будь-кого з них у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Вказані обставини в сукупності з доводами у раніше викладених заявах по суті спору свідчать про обґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Льовкін М.О. заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав на не доведення позивачем тієї обставини, що його поставлено у вкрай невигідне матеріальне становище при укладенні оспорюваного договору. Зазначив, що до моменту розірвання шлюбу сторони вже проживали окремо, позивач мав достатньо коштів для свого забезпечення та нерухоме майно у власності, зареєстроване місце проживання. Придбання [PERSON] житла в кредит не може свідчити про перебування його у невигідному матеріальному становищі, т. як він є вільним при укладенні будь-якого правочину. Відповідачка згідно чинного законодавства не зобов`язана була сплачувати позивачу компенсацію за квартиру. За умовами шлюбного договору на автомобіль DAEWOO LANOS був встановлений правовий режим особистої приватної власності позивача, а на квартиру №98 та автомобіль SUZUKI SX4 - правовий режим особистої приватної власності відповідача, що свідчить про взаємовигідний характер правочину. Вказане у своїй сукупності з доводами у раніше викладених заявах по суті спору свідчать про безпідставність позовних вимог. Додатково клопотав про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог позивача, оскільки [PERSON] звернувся до суду через 6 років після укладення оспорюваного договору та клопотань про поновлення строку позовної давності не заявляє. Третя особа приватний нотаріус Київського МНО Шабаніна О.Г. в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що з 21.08.2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджено свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 21.09.2004 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №1738. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29.07.2020 року у справі №760/5115/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано Позивач та відповідач є батьками двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , про що 07.10.2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис №2928 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] ; та [PERSON] , [INFO] , про що 30.01.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві складено актовий запис №211 та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . 24.12.2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Шабаніною О.Г. за реєстровим №728. Відповідно до п. 1 Договору його метою є врегулювання майнових відносин між подружжям, визначення їхніх майнових прав та обов`язків, а саме: встановлення правового режиму майна, придбаного подружжям під час зареєстрованого шлюбу у спільну сумісну власність подружжя: -квартири [ADDRESS] ; -автомобіля марки SUZUKI SX4, 2011 р.в., колір білий, шасі № [NUMBER] ; -автомобіля DAEWOO LANOS, 2002 р.в., колір зелений, шасі № [NUMBER] . За п. 2 Договору подружжя за взаємною згодою домовилися: - про непоширення на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки SUZUKI SX4, 2011 р.в., колір білий, шасі № [NUMBER] (разом з будь-якими можливими поліпшеннями, що можуть бути вчинені щодо майна протягом дії Договору за рахунок будь-якої із сторін, в т.ч. внаслідок проведення поточного, капітального ремонту), положень ст. 60 СК України та встановлює їх правовий режим як особисту приватну власність [PERSON] яка має право самостійно на власний розсуд без будь-якої згоди (в т.ч. нотаріально посвідченої згоди) розпоряджатися квартирою та автомобілем (продавати, обмінювати, дарувати, передавати в іпотеку, заставу, оренду, позичку тощо); - про непоширення на автомобіль DAEWOO LANOS, 2002 р.в., колір зелений, шасі № [NUMBER] (разом з будь-якими можливими поліпшеннями, що можуть бути вчинені щодо майна протягом дії Договору за рахунок будь-якої із сторін, в т.ч. внаслідок проведення поточного, капітального ремонту), положень ст. 60 СК України та встановлює їх правовий режим як особисту приватну власність [PERSON] . Відповідач має право самостійно на власний розсуд без будь-якої згоди (в т.ч. нотаріально посвідченої згоди) розпоряджатися автомобілем (продавати, обмінювати, дарувати, передавати в іпотеку, заставу, оренду, позичку тощо). У п. 4 Договору подружжя визнало, що на момент укладення Договір не ставить будь-кого з них у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Відповідно до п. 5 Договір укладений подружжям вперше, на невизначений термін, набирає чинності в день його нотаріального посвідчення та є чинним і у разі припинення шлюбу. Згідно п. 8 Договору вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків Договру, що укладається подружжям, їм роз`яснено нотаріусом, в т.ч, але не обмежуючись, зміст статей 355, 362, 364 ЦК України, ст. ст. 9, 59-64, 92-103 СК України. Подружжя підтвердило, що Договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити Договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. Подружжя досягло згоди щодо всіх істотних умов Договору, у нього відсутні будь-які заперечення щодо кожної з його умов, вони однаково розуміють значення Договору, умови та правові наслідки для кожного з них, цей договір відповідає їх внутрішньому волевиявленню. Текст договору сторонами прочитано, вони свідчать, що жодних технічних, логічних та інших помилок не виявлено, що ствердили підписами. 18.09.2020 року між АТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір №іро17908, за умовами якого позивачу видано кредит в сумі 722900, 00 грн. на строк 240 місяців на купівлю нерухомості за адресою: [ADDRESS] . Кредитний договір забезпечено договором іпотеки, посвідченим того ж дня приватним нотаріусом Київського МНО Корсак А.Ю. та накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] . Згідно довідки №30-03-21/1/12 від 29.03.2021 року [PERSON] має у АТ «ПРОКРЕДИТ БАНК» закриті у 2007 році рахунки в доларах і в гривнях. Згідно довідки №31/1596аз від 06.10.2021 року за інформацією у Головному сервісному центрі МВС у період з 21.08.2004 року на [PERSON] було зареєстровано 10 транспортних засобів, з яких ПАЛИЧ А02514, 2019, шасі № [NUMBER] та YAMAHA WR400F, 1999 р.в., шасі № [NUMBER] станом на 04.10.2021 року залишилися зареєстрованими за позивачем. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №251451920 від 06.04.2021 року [PERSON] з 28.10.2008 року є власником будинку [ADDRESS] . На підставі судового наказу №752/16433/20, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 01.09.2020 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 25.08.2020 року і до повноліття дітей. 13.01.2021 року на виконання судового наказу №752/16433/20 від 01.09.2020 року державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відкрито виконавче провадження №64106144. Частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України). Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства (частина перша статті 9 СК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. З урахуванням принципів приватного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20). Тобто, з урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України (стаття 103 СК України). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації (частини перша, четверта, п`ята статті 93 СК України). Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частина друга статті 97 СК України). Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У статті 103 СК України законодавець частково урегулював оспорюваність шлюбного договору. З урахуванням того, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин, то до недійсності шлюбного договору (його частини) підлягають застосуванню норми § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» глави 16 ЦК України. Для визнання судом оспорюваного шлюбного договору (його частини) недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення шлюбного договору (його частини); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне приватне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору. Під змістом шлюбного договору розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Під вимогами, яким не повинен суперечити шлюбний договір (його частина), мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності. Сторони можуть включити до шлюбного договору умову, що повністю виключає можливість виникнення в майбутньому спільного подружнього майна. При цьому майно, набуте за час шлюбу, належатиме кожному з подружжя на праві приватної власності (роздільне майно) Таких висновків дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 травня 2022 року в справі №755/5802/20 (провадження № 61-17477св21). У постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року в справі № 6-230цс14 зазначено, що: «стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України (статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним. Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов`язки. У частинах четвертій, п`ятій статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України. Норма статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права». За висновками Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 листопада 2022 року у справі №334/7687/21 як наявність підстав для визнання оспорюваного шлюбного договору (чи його частини) недійсним, так і порушення (не визнання або оспорювання) суб`єктивного приватного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного шлюбного договору. При цьому, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України). Тлумачення вказаної норми свідчить, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов. У статті 217 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Окремою частиною правочину в контексті статті 217 ЦК України є окрема частина змісту правочину (договору), тобто його умова. При цьому, недійсність окремої частини договору не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо буде встановлено, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними або є нікчемними. Слід враховувати, що при задоволенні позову про оспорювання окремих умов договору потрібно з`ясовувати, що договір був би укладений сторонами і без включення до нього умов, які визнаються недійсними. У справі, що розглядається позивач посилалась на те, що підпункт 1.1 пункту 1, абзац 1 пункту 2, пункт 4 є недійсними з моменту вчинення правочину з підстав, що ставлять його в невигідне матеріальне становище. Відповідно до положень оспорюваного шлюбного договору, предметом договору є встановлення майнових відносин між сторонами, які поширюються на конкретно визначене майно, а саме: квартири [ADDRESS] ; автомобіля марки SUZUKI SX4 та DAEWOO LANOS. Інших питань умови договору не стосуються. Однак, позивачем в ході судового розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами, що оспорювані умови шлюбного договору ставлять його у надзвичайно невигідне матеріальне становище. Навпаки, встановлено наявність у [PERSON] у власності нерухомого та рухомого майна. Та обставина, що за своїм місцезнаходженням та грошовою оцінкою майно не відповідає потребам позивача не є підставою для визнання умов шлюбного договору такими, що ставлять його у вкрай невигідне становище. Також, позивач понад 6 років умови укладеного договору вважав прийнятними для себе та виконував його умови. Крім того, з аналізу змісту та умов шлюбного договору суд встановив, що без включення до нього умов передбачених підпунктом 1.1 пункту 1, абзацом 1 пункту 2 залишилася б неврегульованою юридична доля автомобіля марки SUZUKI SX4, зазначеного у підпункті 1.2. пункту 1. Додатково суд враховує, що позивач своїм підписом ствердив факт роз`яснення йому вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків Договру, статей 355, 362, 364 ЦК України, ст. ст. 9, 59-64, 92-103 СК України, що Договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити Договір на вкрай невигідних умовах та він не є фіктивним та удаваним. Подружжя досягло згоди щодо всіх істотних умов Договору, у нього відсутні будь-які заперечення щодо кожної з його умов, вони однаково розуміють значення Договору, умови та правові наслідки для кожного з них, цей договір відповідає їх внутрішньому волевиявленню. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Вказане відповідає позиції Великої палати Верховного суду у постанові від 13.02.2019 року по справі № 826/13768/16 (11-609апп18). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed