Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

01 серпня 2023 року представник позивача звернувся до Новоодеського районного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Обґрунтовуючи позов представник позивача вказує, 28.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики грошових коштів. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] 28.02.2020 року передав [PERSON] 80000(вісімдесят тисяч) гривень, а позичальник зобов`язується повернути вказану суму грошових коштів у строк 05.06.2022 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, факту передачі коштів, [PERSON] була надана відповідна розписка. У вказаний строк відповідач борг не повернув, не зважаючи на чисельні звернення з вимогою виконання зобов`язання. На 28.07.2022 року борг відповідачем не повернуто, іншого способу захисту ніж звернення до суду у мене не залишилось. Посилаючись на вищевикладене просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 800000 грн. основної суми боргу, 2480 грн. інфляційних втрат, 43200 грн. пені та 355,07грн. три відсотки річних відповідно до ст. 625 ЦК України, 2958,91грн. відсотків, а разом 128993,98грн. та судові витрати. Ухвалою суду від 28.11.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлялася належним чином, у тому числі і у порядку ч.1 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомила, правом на подачу відзиву не скористалася. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність сторін, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, представник позивача не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Із матеріалів справи видно, що 28.02.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір позики грошових коштів, згідно якого [PERSON] 28.02.2020 року передав [PERSON] в борг 80000 (вісімдесят тисяч) гривень, а позичальник зобов`язався повернути вказану суму грошових коштів у строк до 05.06.2022 року. У разі недотримання вищевказаних зобов`язань відповідач зобов`язалась сплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми боргу за кожен день прострочення.Вищевказане підтверджується відповідною розпискою наданою [PERSON] позивачу. У силу ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною другою ст.1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі N 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Встановлено, що взяті на себе зобов`язання за договором позики відповідач у встановлений договором строк не виконала, позику в строк до 05.06.2022 року та станом на день подання позовної заяви і розгляду справи не повернула. У силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду України від 23.01.2012 року по справі № 37/64). Крім того договором позики укладеним між сторонами передбачено пеня у розмір 1% від суми боргу за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Перевіривши розрахунки заборгованості наведені представником позивача у додатку №1 до позовної заяви, щодо погодженої договором пені, відсотків на рівні облікової ставки НБ України, інфляційних витрат та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку, що вказані розрахунки вірні, розрахунок інфляційних втрат здійснено з урахуванням норм і рекомендацій Верховного суду України №62-97р. від 03.04.1997року відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ з урахуванням індексу інфляції, а застосовані в розрахунку індекси інфляції відповідають офіційно оприлюдненим на сайті Міністерства фінансів України індексам інфляції за відповідні періоди. Зважаючи на вищевикладене, оскільки позичальник порушила умови договору позики, не виконує взяті на себе зобов`язання, ухиляється від повернення позики то відповідно до умов укладеної угоди та ст. 546-552, 625, 1046-1049 ЦК України позов слід задовольнити, стягнувши з відповідача 800000 грн. основної суми боргу, 2480 грн. інфляційних втрат, 43200 грн. пені, 355,07 грн. три відсотки річних (відповідно до ст. 625 ЦК України), 2958,91 грн. відсотків за користування позиковими коштами, а разом 128993,98 грн. У силу статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved