Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

У липні 2013 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Прокурора Святошинського району м. Києва до Київської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту. Свої позовні вимоги Прокурор Святошинського району м. Києва аргументував тим, що вивченням прокуратурою Святошинського району міста Києва матеріалів перевірки, наданих прокуратурою м. Києва, у тому числі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення Київської міської ради, листа Державної інспекції сільського господарства в м. Києві, тощо, встановлено, що рішенням Київської міської ради №850/1906 від 09.07.09 «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] » затверджено проект землеустрою та [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного рішення міськради [PERSON] отримано державний акт серія ЯЖ №912792 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Прокурор Святошинського району міста Києва вказав, що дана земельна ділянка відведена з порушенням вимог ст. 118 Земельного кодексу у крани, а також інших вимог законодавства. Крім того, позивач послався на те, що проект землеустрою 29.05.09 року погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Тобто, в порушення вимог ст. 118 Земельного кодексу України, проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом, як того вимагає закон. В позовній заяві також зазначено, що за даними форми 6-зем, затвердженої наказом Держкомстату України від 05.11.1998 №377, земельну ділянку [ADDRESS] вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку, та інших відкритих земель, у тому числі земельних насаджень загального користування. Отже, позивач зазначає, що спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відноситься до земель рекреаційного призначення. Водночас, після прийняття Київрадою оспорюваного рішення ця ж земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови. Однак, питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось. Рішенням від 09.07.09 №850/1906 Київська міська рада незаконно змінила функціональне призначення оспорюваної земельної ділянки, що є порушенням ст. 20 Земельного кодексу України. Крім того прокурор вказав, що державна землевпорядна експертиза проекту відведення спірної земельної ділянки [PERSON] уповноваженим органом - Державним комітетом України по земельних ресурсах та його територіальним органом не проводилась. Таким чином, проект землеустрою не отримав позитивного висновку державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації». Оспорюване рішення від 09.07.09 №850/1906 прийнято з порушенням вимог законодавства, а тому на думку позивача, підлягає визнанню незаконним у судовому порядку. Зазначено, що у зв?язку із тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га по [ADDRESS] видано на підставі незаконного рішення Київської міської ради від 09.07.09 №850/1906, він підлягає визнанню недійсним. Також позивач зазначив, що для захисту порушеного права необхідно відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва та вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на цю земельну ділянку та заборони [PERSON] та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії з нею, у тому числі укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно зазначеної земельної ділянки. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26 липня 2013 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. 22 серпня 2013 року ухвало суду позовну заяву повернуто Прокурору Святошинського району міста Києва. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 22 серпня 2013 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції. 06 листопада 2013 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Заочним рішенням суду від 17 березня 2014 року позов задоволено частково, визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради №850/1906 від 09.07.2009 року, визнано недійсним Державний акт серія ЯЖ №912792, зобов?язано [PERSON] повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку площею 0,1 га, на [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2022 року скасовано заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.03.2014 року та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. 15.07.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача [PERSON] - адвоката Удовиченко Д.Г. в якому він вказав, що позовні вимоги не визнає та вважає їх необґрунтованими. Зазначив, що земельна ділянка була відведена [PERSON] відповідно до проекту землеустрою, розробленого ПП «Шоп`як». Проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] було погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Київською міською санітарно-епідеміологічною станцією Міністерства охорони здоров`я України, Державно службою з питань національної культури спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Також представник відповідача у поданому відзиві зазначив, що виконуючи доручення Київської міської ради від 13.06.2008 №29/233-Б-7195, Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надало висновок №19-5227 від 25 травня 2009 року про погодження проекту відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку. З цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804 , за функціональним призначенням належить до садибної забудови. Крім того, представник відповідача наголосив, що про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови йдеться у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29 травня 2009 року №071/04-4-22/2835 про погодження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки, яке у 2009 року (час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки) мало відповідні повноваження на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року №457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), затвердженого рішенням Київської міської ради від 26 грудня 2002 року №221/381. Також у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що прокурором не було надано належних та достовірних доказів на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до категорії земель рекреаційного призначення та порушення Київською міською радою статті 118 ЗК України, тому безпідставним є посилання позивача на дані статистичної звітності (за формою 6-зем) як на доказ віднесення земельної ділянки за цільовим призначенням до земель рекреаційного призначення. Єдиним документом на який посилається позивач є лист Державної інспекції сільського господарства в м. Києві, проте, Держсільгоспінспекція не є органом, що був уповноважений на ведення державного земельного кадастру та подання статистичної звітності за формо 6-зем. Крім того, на момент прийняття оскаржуваного рішення такого органу як Держсільгоспінспекція в м. Києві не існувало. На підставі зазначеного, представник відповідача [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 18 січня 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання керівника Святошинської окружної прокуратури міста Києва та замінено у справі орган, який звернувся до суду з позовом у справі №759/17087/13-ц, а саме прокуратуру Святошинського району міста Києва на Святошинську окружну прокуратуру міста Києва. 18.01.2023 року, крім того, Прокурором Святошинської окружної прокуратури міста Києва Лінер О.М. подано пояснення, в яких були викладені доводи на підтвердження того, що спірна земельна ділянка належала до земель рекреаційного призначення. У судове засідання з`явилась прокурор Київської окружної прокуратури м. Києва Лінер О.М., підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Удовиченко Д.Г. з`явився у судове засідання, заперечував проти задоволення позовних вимог з наведених у поданому відзиві підстав. Представник Київської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення судової повістки. Причини неявки суду невідомі. Правом на подання відзиву не скористався. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Зважаючи на вищенаведені положення, враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання задля дотримання принципу розумності строків, суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності представника Державної казначейської служби України. Суд, заслухавши сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, що викладені ними у заявах по суті справи та підтверджені доданими до них доказами, які були досліджені судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що рішенням III сесії VI скликання Київської міської ради № 850/1910 від 09 липня 2009 року «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] » було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (а.с. 9-10 том 1). [PERSON] 17 червня 2010 року одержав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 912792, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0279, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 05-7-03768 з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 15-16 том 1). Отже, встановлено, що спірна земельна ділянка була передана у власність [PERSON] із земель міста в порядку безоплатної приватизації. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Положеннями ч.1 ст.116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч.3 ст.116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно з ч.1 п.12 «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений положенням ст.118 ЗК України. Відповідно до ч.1 ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Частина 6 ст.118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.7 ст.118 ЗК України). Згідно зі ст.50 Закону України «Про землеустрій», яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до ст.123 ЗК України розроблений проект відведення земельної ділянки погоджується з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, а також з відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у разі вилучення (викупу), надання, зміни цільового призначення земельних ділянок лісогосподарського призначення чи водного фонду). Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини 1 та 2 ст.20 ЗК України). З матеріалів справи вбачається, що виділення земельної ділянки [PERSON] відбулося на підставі проекту землеустрою, розробленого ПП «Шоп`як», який погоджено у встановленому порядку з передбаченими законом органами. Так, проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] погоджено з Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), Державною службою з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України, Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) (а.с. 68-108 том 1). Виконуючи доручення Київської міської ради Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) надало висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки в установленому законодавством порядку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на [ADDRESS] , без права забудови до погодження та затвердження проектної документації у встановленому законодавством порядку (а.с. 82 том 1). З цього висновку вбачається, що зазначена територія земельної ділянки відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28 березня 2002 року № 370/1804, за функціональним призначенням належить до садибної забудови (а.с. 79 том 1). Окрім того, про належність спірної земельної ділянки до садибної забудови йдеться у висновку Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29 травня 2009 року № 071/04-4-22/2835 про погодження проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки, яке у 2009 року (час погодження проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки) мало відповідні повноваження на підставі рішення Київської міської ради від 15 липня 2004 року № 457/1867 «Про врегулювання процедури передачі в користування земельних ділянок в місті Києві» та Положення про Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА), затвердженого рішенням КМР від 26 грудня 2002 року № 221/381 (а.с. 86-88 том 1). Правонаступником Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) є Головне управління екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА). Згідно правового висновку Верховного Суду України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14, наявність висновку Головного управління екології та охорони природних ресурсів є достатнім для погодження проекту. Державна служба з питань національної культурної спадщини Міністерства культури і туризму України висновком від 04 червня 2009 року погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва, обслуговування та експлуатації індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана земельна ділянка не входить до історичних ареалів міста, перебуває за межами архітектурних і археологічних заповідників, архітектурних та археологічних охоронних зон і зон регулювання забудови. Пам`ятки культурної спадщини на ділянці відсутні (а.с. 89 том 1). Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою було погоджено висновком Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 05 червня 2009 року № 05-4593 (а.с. 90-91). Посилання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва на належність спірної ділянки до земель рекреаційного призначення, що стверджується даними форми 6-зем про те, що земельну ділянку по [ADDRESS] вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування, є безпідставними. В матерілах справи відсутня як довідка форми 6-зем, затверджена наказом Державним комітетом статистики України № 377 від 05 листопада 1998 року, так і взагалі документ органу, уповноваженого законом на ведення статистичної звітності за цією формою. Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його виключно на підставі закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, за умови, якщо таке втручання було пропорційним. У п.п.70, 71 рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу; у контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися в першу сергу на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування наслідків дії його норм. У рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. У рішенні ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, позбавлення особи, яка добросовісно набула права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ. В даному випадку втручання у право власності [PERSON] шляхом позбавлення його права власності на спірну земельну ділянку по-перше, не грунтується на законі, бо відповідач добросовісно набув земельну ділянку у власність у встановленому законом порядку і по-друге, не є пропорційним переслідуваній меті з огляду на невідповідність закону, і по-третє, позбавлення права власності [PERSON] , який добросовісно набув права власності на земельну ділянку, без будь-якої компенсації становитиме порушення вищенаведених норм європейського законодавства та суперечитиме практиці ЄСПЛ. Наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, який був чинним на момент прийняття оскаржуваних прокурором рішень Київради, затверджено і введено в дію форми державної статистичної звітності, зокрема форму 6-зем «Звіт про наявність земель та розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності», а також Інструкцію з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель. Згідно вказаної Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель звіт за формою 6-зем складається станом на 01 січня кожного року і включає вказані в Інструкції відомості. Як вище вказувалося в матерілах справи відсутня як звітність форми 6-зем, затверджена наказом Держкомстату України № 377 від 05 листопада 1998 року, так і взагалі документ органу, уповноваженого законом на ведення статистичної звітності за цією формою. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У відповідності до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно із ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши у судовому засіданні доводи та аргументи сторін, зважаючи на наведені норми цивільного процесуального законодавства, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви Прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва.

Outcome: dismissed