Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

01 серпня 2022 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом до ДМР, визначивши третьою особою державного нотаріуса Крупську Л.В. із вимогою про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а. с. 2-10). В обґрунтування заяви зазначено, що позивачі є дітьми [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Вказано, що позивачі разом зі своєю матір`ю, є спадкоємцями першої черги, які проживали разом зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини, а оскільки відмови від прийняття спадщини вони не писали, то вони вважаються такими, що прийняли її. [INFO] померла їх мати [PERSON] , внаслідок чого відкрилася спадщина, яка складається в тому числі, із гаража, що розташований у дворі будинку [ADDRESS] . Вказаний гараж належав [PERSON] , спадкоємцем на частину якого була його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав на гараж, який позивачі прийняли у спадщину після смерті батька та матері. Зазначено, що за життя [PERSON] заповіт не складала, а тому позивачі є єдиними спадкоємцями після матері. Для оформлення своїх спадкових прав на гараж позивачі звернулися до державного нотаріуса Крупської Л.В., яка постановами №№ 3055/02-31, 3056/02-31, 3057/02-31 та 3058/02-31 від 09 вересня 2021 року відмовила позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на гараж, через відсутність необхідних документів, відповідно до вимог п.п. 4.12, 4.14, 4.15, 4.18 п. 4 гл. 10 розд. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому, зазначено, що підставою для відмови є відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, оскільки право власності на гараж за життя спадкодавці не зареєстрували. Разом з цим, позивачі стверджують, що у 1965 році їх батько побудував гараж по [ADDRESS] , що підтверджується дозволом на будівництво, який видано виконавчим комітетом Красногвардійської районної ради Дніпровської області. Вказано, що після смерті батька у 2005 році спадщину прийняла мати позивачів [PERSON] , але право власності на гараж за життя, у зв`язку з життєвими обставинами (тривалими хворобами, похилим віком), не оформила. Згідно інформаційної довідки КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» № 10376 від 09 серпня 2021 року право власності на гараж по [ADDRESS] , не зареєстровано. Натомість, наразі, належним чином оформити правовстановлюючі документи на гараж не є можливим в зв`язку зі смертю [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з чим позивачі вимушені звернутися з даним позовом до суду, у якому прохають суд визнати за кожним з них право власності на частину гаражу, що знаходиться у дворі будинку [ADDRESS] у порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 05 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху, позивачам надано строк на усунення недоліків (а. с. 49). 12 серпня 2022 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 05 серпня 2022 року, позивачами усунуто (а. с. 51-91). Ухвалою суду від 17 серпня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 10 годину 19 вересня 2022 року (а. с. 92), яка направлена учасникам справи до відому 13981/22-вих/2/204/1857/22 від 17 серпня 2022 року (а. с. 93). 19 вересня 2022 року на адресу суду надійшов відзив представника Дніпровської міської ради Петренко А.В. (а. с. 105-106 та на звороті), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що за життя спадкодавцями право власності на гараж належним чином не оформлене. Натомість, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Вказує на те, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Право власності на майно виникає з моменту державної реєстрації. Зазначає, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Вказує на те, що відповідно до вимог п. 8 роз`яснень Пленуму ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то уразі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки забудовника входять до вкладу спадщини, а тому вважає, що за позивачами слід визнавати право забудовника на гараж, що розташований за адресою по [ADDRESS] , а відтак у задоволені позовних вимог прохає суд відмовити у повному обсязі. 28 вересня 2022 року на адресу суду надійшла відповідь позивачів на відзив (а. с. 112-115), в якій вони зазначають про те, що заперечення відповідачем позовних вимог у повному обсязі є необґрунтованим, оскільки право забудовника визнається без заперечень. Вважають, посилання відповіда0ча на постанову ВСУ № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» такими, що не має відношення до справи, оскільки будівництво гаражу на даний момент є завершеним. Більш того, стверджують, що вказане будівництво гаражу завершилося до набрання чинності ЦК України (2004 рік) та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а тому суд повинен встановлювати належність правовстановлюючих документів на будинок відповідно до закону, який був чинним на час набуття права власності. Вказує на те, що в даному випадку питання набуття громадянами права власності та реєстрації будинків регулювалися Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 312 січня 1966 року, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року та, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, яка втратила чинність 07 липня 1994 року. Так, за змістом п. 1 Розділу І Інструкції від 31 січня 1966 року реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили БТІ виконкомів місцевих рад депутатів трудящих, тому вважають, що дозвіл Красногвардійської районної ради на будівництво об`єкту нерухомого майна спірного гаражу, підтверджує його належність батькові позивачів та, в подальшому шляхом успадкування, матері позивачів, як спадкодавиці та позивачам, як спадкоємцям. Разом з цим, вважають, що оскільки після смерті батька, у спадкову справу не був включений гараж, то відповідно до постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 350/1850/17, він повинен вважатися таким, що після смерті матері, позивачі мають на нього право як спадкоємці. У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити, обґрунтування надали аналогічні тексту позовної заяви та відповіді на відзив. У судовому засідання представник відповідача [PERSON] , позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала, обґрунтування надала аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. У судове засідання представник третьої особи не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 133). Дослідивши матеріали позовної заяви, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що матір`ю позивачів є [PERSON] , а батьком [PERSON] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] від 12 травня 1971 року та, серії [NUMBER] , що видано повторно 24 вересня 1190 року (а. с. 20-21). Батько позивачів - [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 березня 2010 року (а. с. 19), а їх мати - [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05 березня 2010 року (а. с. 18). 25 серпня 1965 року Виконавчим комітетом Красногвардійської райради депутатів працюючих винесено рішення № 924 (а. с. 24), яким вирішено дозволити інваліду першої групи [PERSON] проживаючому по [ADDRESS] побудувати гараж біля трансформаторного кіоску по [ADDRESS] розміром 3,5 на 4,5 м, відповідно до доданої схеми. Рішенням Красногвардійської райради депутатів працюючих № 256 від 09 березня 1966 року (а. с. 36) змінено порядкову нумерацію домоволодінь парної сторони по [ADDRESS] та, з-поміж іншого, змінено № 94 на № 100. 02 грудня 1982 року рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 666 (а. с. 40) перейменовано [ADDRESS] . Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 882-р від 24 листопада 2015 року «Про перейменування топонімів м. Дніпропетровська» (а. с. 41), з-поміж іншого, перейменовано [ADDRESS] . Відповідно до відповіді КП «ДМБТІ» № 10376 від 09 серпня 2021 року (а. с. 44), станом на 31 грудня 2012 року, технічна інвентаризація та реєстрація права власності на гараж, що розташований у дворі будинку [ADDRESS] , не проводилася. Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. від 09 вересня 2021 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку гаражу, що знаходиться по [ADDRESS] у дворі будинку, після померлого [INFO] батька [PERSON] (а. с. 28-29). Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. від 09 вересня 2021 року. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку гаражу, що знаходиться по [ADDRESS] у дворі будинку, після померлого [INFO] батька [PERSON] (а. с. 30-31). Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. від 09 вересня 2021 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку гаражу, що знаходиться по [ADDRESS] у дворі будинку, після померлої [INFO] матері [PERSON] (а. с. 32-33). Постановою державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. від 09 вересня 2021 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку гаражу, що знаходиться по [ADDRESS] у дворі будинку, після померлої [INFO] матері [PERSON] (а. с. 34-35). З вищевказаних постанов про відмову у вчиненні нотаріальних дій вбачається, що підставою для відмови позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частку гаражу, що знаходиться по [ADDRESS] у дворі будинку, після смерті їх батька та матері стало те, що ними не надано підтверджуючих документів права власності на це майно. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 20\~ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Приписами ст.\~321\~ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до вимог ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Нормами п. 11 ч. 1 ст.\~346\~ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі смерті власника. Приписами ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з вимогами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1222\~ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулися до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться по [ADDRESS] у дворі будинку, після померлих батька та матері, однак нотаріусом їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки ними не було надано документів підтверджуючих право власності спадкодавців на вказане майно. Відповідно до положень ч. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Так, вимогами вимог ст.\~2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 3 вказаного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Разом з цим, приписами ч. ч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто, до 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», яка втратила чинність 22 вересня 2004 року. Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35/18/1). У разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлювальний документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку (лист Міністерства Юстиції України від 21 лютого 2005 року № 19-32/319). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц. Натомість, позивачами на підтвердження права власності на спірний гараж надано суду лише рішення Виконавчого комітету Красногвардійської райради депутатів працюючих № 924 від 25 серпня 1965 року (а. с. 24), яким вирішено дозволити інваліду першої групи [PERSON] проживаючому по [ADDRESS] побудувати гараж біля трансформаторного кіоску по [ADDRESS] розміром 3,5 на 4,5 м, відповідно до доданої схеми. Однак, жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що, по-перше, будівництво вказаного гаражу завершено, по-друге, що воно завершено до 05 серпня 1992 року, а відтак не підлягало проходженню процедури прийняття в експлуатацію та/чи до 03 серпня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації, по-третє, що вказаний гараж відповідає схемі рішення Виконавчого комітету Красногвардійської райради депутатів працюючих № 924 від 25 серпня 1965 року, а відтак пройшов технічну інвентаризацію та має технічний паспорт, а також того, що на дату звернення з вказаним позовом до суду дане майно взагалі існує, позивачами не надано. З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачами не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу як завершення будівництва спірного гаражу спадкодавцем [PERSON] , так і того, що його будівництво було завершено до 05 серпня 1992 року, а відтак не підлягало проходженню процедури прийняття в експлуатацію та/чи до 03 серпня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації, так і того, що завершене будівництво відповідає схемі рішення Виконавчого комітету Красногвардійської райради депутатів працюючих № 924 від 25 серпня 1965 року, а відтак було проведено його технічну інвентаризацію та має технічний паспорт, суд дійшов висновку, що позивачами не підтверджено існування вказаного майна як завершеного об`єкта будівництва, на яке спадкодавцем за життя було набуто право власності, тому підстави для задоволення позову відсутні, у зв`язку з чим у його задоволенні слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed