Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики від 25.09.2020 року у розмірі 600,00 доларів США та 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 7 доларів США 45 центів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 600,00 доларів США, які останній зобов`язався повертати рівними частинами по 80 доларів США до 25 числа кожного місяця протягом 12 місяців, тобто остаточно мав повернути борг до 25 вересня 2021 року включно. Однак, до теперішнього часу відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти за договором позики позивачу не повернув, у зв`язку з чим останній вимушений був звернутись до суду з даним позовом. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Позивач у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, а в разі неявки відповідача ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач про час і місце розгляду справи повідомлявся в порядку ч. 11 ст. 128, ч. 1 ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» шляхом опублікування оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України, позаяк останньою відомою адресою його місця проживання є: [ADDRESS] , а як відомо Херсонська міська територіальна громада входить до\~затвердженого наказом\~Міністерства з\~питань реінтеграції\~тимчасово окупованих\~територій України\~до переліку\~територіальних громад,\~що розташовані\~в районі\~проведення воєнних\~(бойових)\~дій або\~які перебувають\~в тимчасовій\~окупації,\~оточенні (блокуванні).Таким чином, відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання, однак у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не надав. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду будь-якими засобами зв`язку не подавав. На підставі зазначеного, в урахуванням наявних у справі доказів та зі згоди позивача, суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Так, відповідно до копії розписки від 25.09.2020 року, [PERSON] узяв у борг у [PERSON] 600,00 доларів США, які зобов`язався повертати рівними частинами по 80 доларів США до 25 числа кожного місяця протягом 12 місяців, тобто остаточно мав повернути борг до 25 вересня 2021 року включно (а.с.5). Відповідно до ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності з правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63цс13 (постанова від 18.03.2013 року), яка є обов`язковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Як убачається зі змісту позову та не спростовано відповідачем, останній свого зобов`язання за договором позики від 25.09.2020 року не виконав, грошових коштів у строк та в порядку, передбаченому укладеним договором, позивачеві не повернув. При цьому суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст. 192, ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України\~гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 1 ст. 524 ЦК України,\~Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти\~фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Відтак, необхідності у визначенні еквіваленту суми заборгованості, що стягується з відповідача за наданою розпискою в іноземній валюті -\~доларах США у співвідношенні до національної валюти України\~- гривні суд не вбачає, оскільки виконання зобов`язання обумовлене в іноземній валюті, а тому й стягнення боргу в цій же валюті не суперечитиме чинному законодавству України. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики від 25.09.2020 року у розмірі 600,00 доларів США є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних за користування грошовими коштами за період з 26 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст. 525,\~526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно ч. 2\~ст. 625\~ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, зважаючи на вищевикладене, правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем є грошовим зобов`язанням, позаяк відповідач має зобов`язання перед позивачем повернути отримані у борг грошові кошти, а позивач має право вимагати від відповідача відповідного виконання укладеного договору позики, однак, у зв`язку із невиконанням належним чином відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивачу було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена у грошовому еквіваленті, а тому на дані правовідносини поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в межах заявлених позовних вимог, тобто згідно наданого позивачем розрахунку, з якими погоджується суд та який є наступним: 600,00 доларів США (сума боргу) * 151 (кількість днів прострочення виконання зобов`язання за період з 26 вересня 2021 року по 23 лютого 2022 року) * 3% : 100% : 365 = 7 доларів США 45 центів (а.с.4). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Так, враховуючи викладене, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 8300 грн. 00 коп. (а.с.3,8-11). На підставі\~викладеного,\~

Outcome: approved