Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач звернувся\~до суду\~із зазначеною\~позовною заявою,\~за якою\~просив виселити\~ громадян [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані та проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , - яка є предметом іпотечного договору, укладеного між позивачем та [PERSON] (далі - відповідач-1). Свої вимоги позивач мотивує тим, що договором іпотеки, укладеним між позивачем та відповідачем-1, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії, однак в порушення умов договору відповідач-1 без отримання від позивача письмової згоди передала документи у відповідні державні органи для реєстрації осіб у предметі іпотеки, тим самим зареєструвавши у квартирі, яка є предметом іпотеки, на той час малолітнього [PERSON] , 2003 року народження. Ухвалою суду від 03.02.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання з повідомленням учасників справи (без їх виклику). Відповідачі, не скористались своїм правом, передбаченим ч. 4 ст.\~174, ч. 1 ст.\~191 ЦПК України, не подали до суду відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 23.12.2023 року підготовче провадження по справі закрито, вищеназвану справу призначено до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення підготовчого засідання, з викликом сторін. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин та відповідних їм правовідносин заявлений позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до договору кредиту №ZPS0GL0000000002 від\~\~01.08.2008 року позивач отримала кредит в сумі 42856,59 доларів США \~\~і\~\~зобов`язалася до 01 серпня 2028 року повернути отриману суму кредиту та проценти у розмірі 17,52% за користування кредитними коштами відповідно до графіку погашення кредиту. В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитування позивач, з одного боку,\~\~та [PERSON] , - з іншого, уклали договір іпотеки №ZPS0GL000000002 від 01.08.2008 року, згідно із яким в іпотеку АТ КБ «Приватбанк» передано квартиру [ADDRESS] , яка на праві особистої власності належить [PERSON] . Судом встановлено, що відповідачі постійно проживають та зареєстровані у квартирі, яка є предметом договору іпотеки. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Пунктом 18.7 договору іпотеки встановлений обов`язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди іпотекодержателя. Пунктом 18.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов`язується не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя. Відповідно до пункту 19 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем зобов`язання, передбаченого пунктами 18.2, 18.3, 18.4, 18.7 цього договору, він сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 100 % від вартості предмета іпотеки, зазначеної у пункті 33.4 цього договору. Таким чином, сторонами у договорі іпотеки визначено правові наслідки порушення іпотекодавцем зобов`язань, передбачених пунктом 18.7 договору. Будь-яких правових підстав для виселення відповідачів, передбачених договором або законом, ПАТ КБ «ПриватБанк» у позовній заяві не навів, а норми статей 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» таких підстав не містять. Укладений іпотечний договір не містить умов та порядку виселення іпотекодавця та членів його сім`ї з наданої в іпотеку квартири у зв`язку з порушенням умов договору щодо реєстрації будь-яких осіб в предметі іпотеки, тобто обраний позивачем спосіб захисту умовами договору не передбачений. За приписами частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла\~(рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява №30856/03, §41,42,43,44, рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, суд, слідуючи практиці ЄСПЛ, та визначаючи співмірність вимог, заявлених у справі, з метою, яка досягається, дійшов висновку висновок про наявність правових підстав для захисту житлових прав відповідачів, які не втратили інтерес до спірного житлового приміщення. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд має враховувати приписи частини3\~статті 141 ЦПК України. У матеріалах справи наявні Договір про надання позивач правової допомоги від 03.02.2022 року, квитанції від 16.02,2023 року щодо безготівкової оплати відповідачем послуг адвоката та акт про прийняття-передачу наданих послуг, з яких вбачається, що відповідач [PERSON] поповнила рахунок [PERSON] на 4550 грн. Натомість, зі змісту вказаного договору взагалі не вбачається, що надані відповідачу адвокатом Уткіним О.Є. послуги є оплатними. Більш того, вказаний акт взагалі не містить переліку виконаних адвокатом робіт, а надані квитанції будь-якого посилання про дійсне призначення поповнення рахунку [PERSON] . Отже, суд вважає, що розмір витрат на правову допомогу в розмірі 4550 гривен не є обґрунтованим, а тому не розподіляє їх, залишаючи на рахунок відповідача.

Outcome: dismissed