Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

04 листопада 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] та просила суд стягнути з відповідача кошти за невиконання зобов'язань по договору, 3% річних, пеню та судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу. В обгрунтування позовних позивач посилається, що 22 жовтня 2021 року між Позивачем - [PERSON] та Відповідачем - Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022, Позивач відповідно до цього договору вніс всю суму коштів в якості передоплати в розмірі 41 291 (сорок одна тисяча двісті дев`яносто один) доларів США, а Відповідач свої зобов`язання по виготовленню і встановленню меблевих виробів не виконав. У зв`язку з порушення відповідачем договірних зобов`язань по виконанню робіт, просив суд стягнути з відповідача на його користь грошову суму у розмірі 46 310,51 доларів США, що згідно офіційного курсу валют НБУ встановленого станом на 04.11.2022 у розмірі 36,57 грн. за 1 долар США та становить еквівалент 1 693 575 (один мільйон шістсот дев`яносто три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн. 35 коп., з яких: 41 291 (сорок одна тисяча двісті дев`яносто один) доларів США. основного боргу, що еквівалентно згідно офіційного курсу 1 510 011,87 грн.; 890,41 доларів США- 3% річних, що еквівалентно згідно офіційного курсу 32 562 грн. 29 коп.; 4 129,10 доларів США -пені по договору, що еквівалентно згідно офіційного курсу 151 001,19 грн. Також просив стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору та оплати витрат правничої допомоги. Відповідні розрахунки виклав у позовній заяві. 10.11.2022 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 14.11.2022 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Сторонам було направлено копію ухвали від 14.11.2022, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. 24.01.2023 ухвалою суду підготовче судове засідання було закрито, а справу призначено до судового розгляду . Відзиву на позовну заяву відповідачем подано не було. 06.03.2023 на адресу суду від представника позивача подійшла заява про розгляд справи без його участі, просить суд задовільнити позовні вимоги в повному обсязі , проти винесення заочного рішення не заперечує. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Також Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Заяв і клопотань на адресу суду не надходило. Виходячи з викладеного вище, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Згідно із ч. 1 ст. 839 ЦК підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором. Встановлено, що 22 жовтня 2021 року між [PERSON] та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір на виготовлення та встановлення меблевих виробів № 20211022. Відповідно до пункту 1.1 Договору Відповідач зобов`язується виготовити та встановити вироби згідно Специфікації (Додаток № 1 до Договору), а Позивач зобов`язується прийняти та оплатити виготовлені та встановлені вироби. Відповідно до пункту 3.2 Договору складає 1 146 554 (один мільйон сто сорок шість тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) грн. 00 коп., що еквівалентно 43 464 (сорок три тисячі чотириста шістдесят чотири) доларів США, вартість робіт зі знижкою складає 1 089 256 (один мільйон вісімдесят дев`ять тисяч двісті п`ятдесят шість) грн. 00 коп., що еквівалентно 41 291 (сорок одна тисяча двісті дев`яносто один) доларів США. Відповідно до пункту 3.3 Договору, оплату робіт Відповідача Позивач здійснює у безготівковому і готівковому порядку. Пункт 3.3.1 Договору передбачає 100% передоплату по Договору і така передоплата проводиться у день підписання цього Договору. З 01 по 22 жовтня 2021 року Позивачем було передано Відповідачеві всю суму коштів в розмірі 41 291 (сорок одна тисяча двісті дев`яносто один) доларів США, що підтверджується підписаним Позивачем і Відповідачем Додатком № 3 до Договору. Відповідно до цього Додатку Відповідач підтвердив, що отримав від Позивача в період з 01 по 22 жовтня 2022 року кошти в розмірі 41 291 (сорок одна тисяча двісті дев`яносто один) доларів США. Даний Додаток є невід`ємною частиною Договору, підписаний Позивачем і Відповідачем особисто, а тому приймається судом до уваги в якості належного доказу в підтвердження передачі коштів за спірним договором. Порядок і строки виконання робіт передбачені Розділом 4 Договору і Додатками № 2/1 і № 2/2 до Договору, які є його невід`ємними частинами. Відповідно до п. 4.2 Договору, виконання Відповідачем взятих зобов`язань мали початися із замірів, які повинен був зробити Відповідач протягом 2(двох) робочих днів з дати отримання всіх коштів по Договору, тобто - з 22 жовтня 2021 року. Відповідно до Розділу 4 і додатків, сторона мала здійснити погодження макетів виробів, виготовлення зразків і безпосереднє виконання самого замовлення. Відповідач по Договору зобов`язаний був доставити Позивачу Кухню і дві Тумби загальною вартістю 10 487 (десять тисяч чотириста вісімдесят сім) доларів США 25 грудня 2021 р., а встановити через 5 робочих днів - на 01 січня 2022 року. Інші вироби в кількості 17 одиниць і вартістю 30 704 (тридцять тисяч сімсот чотири) доларів США повинні бути виготовлені 04.02.2021 р., доставлені Позивачеві - 11.02.2021 року і встановлені 25.02.2022 р. Відповідно до пункту 5.1 Договору, виконання робіт Відповідачем оформлюється актом здачі-приймання виготовлених виробів. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, після отримання від Позивача вказаних вище коштів, Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач в обґрунтування порушення взятих на себе зобов`язань посилався на значну зайнятість, введення військового стану, а з початку липня 2022 року взагалі перестав виходити на контакт з Позивачем. Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів»1. Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Крім того, вимогу Позивача про повернення сплачених коштів взагалі проігнорував. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини 3 статті 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відтак зобов`язання вчинити дії по виконанню робіт Відповідачем перед Позивачем випливають з договору між сторонами, який укладено у простій письмовій формі, що передбачено діючим законодавством України. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема послуг, підряду, поставки, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. З огляду на те, що судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором від 22.10.2021 не виконав, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача сплачених коштів у розмірі 41 291 (сорок одна тисяча двісті дев`яносто один) доларів США, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення 3 % річних від простроченої суми боргу у сумі 890, 41 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу 32 562 грн. 29 коп., суд зазначає наступне. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Доказів виконання зобов`язання Відповідачем перед Позивачем, матеріали справи не містять. З огляду на те, що відповідач порушив зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Суд перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, зазначає що він є вірним. Судом встановлено, що сума 3 % річних від простроченої суми, яка підлягає задоволенню становить 890,41 доларів США. При цьому суд зазначає, що позивачем в цій частині позовні вимоги за час розгляду справи в суді не збільшувалися, іншого розрахунку суду не надано. Відповідач жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку позивача суду не надав. Таким чином, позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є обґрунтованими і підлягають задоволенню в сумі 890,41 доларів США без посилання на грошовий еквівалент стягнутої суми боргу у гривні. Стосовно позовних вимог про стягнення пені в розмірі 4 129, 10 доларів США. У відповідності до п. 8.4 договору, за перевищення термінів виготовлення та встановлення продукції, Відповідач сплачує Позивачу пеню, в розмірі 0,1 % від ціни виробу, терміни якого з виготовлення та встановлення були перевищені, за кожний день перевищення терміну встановленого в Додатку 2/2 до Договору. Також договором встановлено обмеження на розміру стягуваної пені. Максимальний розмір пені не може перевищувати 10% від вартості виробу. Якщо розраховувати пеню по Договору, то її розмір при поточному строку прострочення встановлення по кожному виробу значно перевищує 10% нарахування пені по кожному з виробів, тому пеня буде складати максимальне значення згідно з пунктом 8.4 Договору і буде дорівнювати 10% від ціни кожного меблевого виробу, що в сумі складатиме 4 129, 10 доларів США. Відповідач не виконав свої зобов`язання по договору по виготовленню і встановленню меблевих виробів, тому до нього застосовується пеня в розмірі, що зазначена в пункті 8.4 договору. Оскільки основне зобов`язання по договору визначається в доларах США, відповідно - похідне зобов`язання, яким є пеня, в даному випадку, повинна вираховуватися в такій самій валюті. Чинне законодавство не містить норм, які б перешкоджали стягненню з боржника неустойки (пені) в іноземній валюті. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність». Можливість стягнення неустойки у валюті передбачено у подальшому й Верховним Судом України, хоча і в кредитних правовідносинах (постанова № 6-211цс17 від 15 травня 2017 року). Суд перевіривши розрахунок позивача, який міститься в позовній заяві, зазначає що він є вірним. Таким чином, з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню пеня, відповідно до п. 8.4 договору, що дорівнює 4 129, 10 доларів США. Позивачем також було заявлено до відшкодування понесені ним судові витрати у вигляді Витрат, які вже поніс Позивач у зв`язку з розглядом справи у суді: 21 405 (двадцять одна тисяча чотириста п`ять) грн. 00 коп., що дорівнює розміру сплаченого стороною Позивача судового збору - 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п`ять) грн. 00 коп. та витрат на оплату послуг правничої допомоги в розмірі 9 000 (дев`ять тисяч) грн. 00 коп. Також були заявлені до стягнення витрати, які Позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи у суді: Витрати по оплаті участі адвоката в судових засіданнях з розрахунку 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп. за участь в одному засіданні. Що по даній справі, де було два судових засідання складає 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп. Гонорар, який сплачується лише у випадку виграшу справи в суді і виплачується пропорційно задоволеним сумам - 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп. На виконання вимог, передбачених ЦПК України, позивачем в позовній заяві було зазначено Орієнтовний розрахунок сум, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи у суді і які планує понести, копії договору про надання правничої допомоги, квитанції про оплату послуг правничої допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Також в позові було зазначено Детальний опис наданих адвокатом Позивачеві послуг правничої допомоги відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПКУ та договору № 05-10/22 про надання правничої допомоги від 05.10.2022 по даному опису адвокатом надано Позивачеві наступні послуги: -Первинна консультація Клієнта по питанню стягнення коштів по Договору -Огляд і аналіз наданих документів та підготовка правової позиції -Аналіз судової практики по питанню стягненню коштів за невиконання договірних зобов`язань в іноземній валюті. -Підготовка позовної заяви з усіма додатками до неї та подання позову до суду Ці послуги відповідають переліку послуг, зазначеному в договорі правничої допомоги. Відповідно до Рішення №35 Ради адвокатів України «Про розгляд звернення адвоката Дроздова О.М. щодо «гонорару успіху» адвоката за надану правничу (правову) допомогу» від 12.04.2019 р. Враховуючи положення Загального кодексу правил для адвокатів країн Європейського співтовариства, застереження щодо pactum de quota litis, легальність та поширеність «гонорару успіху» в багатьох іноземних країнах, Рада адвокатів України роз`яснила, що адвокат має право отримувати «гонорар успіху» за надану правничу (правову) допомогу, розмір якого чинним законодавством не обмежений та визначається договором про надання правової допомоги між адвокатом та клієнтом, а також що адвокату не рекомендується заявляти в судовому порядку вимогу щодо відшкодування сплаченого йому «гонорару успіху» за надану правничу (правову) допомогу. У рішенні ЄСПЛ по справі ИERNIUS AND RINKEVIИIUS v. LITHUANIA від 18 лютого 2020 року Страсбурзький суд констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (право на справедливий суд), встановлене через відмову адміністративними судами Литви відшкодувати витрати на правову допомогу особам, які у судовому порядку успішно оскаржили неправомірно призначені штрафи у сфері охорони праці. Уся мотивація суду варта уваги, але найбільш важливим є твердження, що ЄСПЛ вважає обґрунтованим взяти до уваги, що намір заявника звернутись до суду полягав не у тому, щоб взяти участь у судовому процесі, як у академічній вправі, а у тому, щоб одержати результат. Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. За наявності таких угод при вирішенні питання відшкодування судових витрат ЄСПЛ керується не ними, а іншими наведеними вище чинниками, які стосуються роботи адвоката, насамперед принципом розумності судових витрат, що відображено також у справі «Пакдемірлі проти Туреччини». Гонорар адвоката відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару та порядок його сплати визначаються в договорі про надання правової допомоги. При цьому при встановленні розміру гонорару враховуються: 1) складність справи; 2) кваліфікація і досвід адвоката; 3) фінансовий стан клієнта; 4) інші істотні обставини. З цього є лише одне законодавче обмеження: гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз наведених норм законодавства дозволяє зробити висновок, що по своїй суті гонорар успіху виконує перш за все важливу соціальну функцію, оскільки встановлення розміру гонорару успіху, як різновиду гонорару, та його сплата допускається лише у випадку досягнення адвокатом позитивного результату для клієнта, який, до речі, погодив це в договорі про надання правової допомоги. Адже таким чином забезпечується конституційне право кожного на вільний вибір захисника своїх прав серед найкваліфікованіших та найдосвідченіших з можливістю фактичного відстрочення сплати гонорару та лише за умови настання для клієнта позитивного результату. Особливо це є актуальним для тих клієнтів, які на етапі укладення договору мають певні фінансові складнощі щодо сплати такого гонорару. При цьому дотримано й ще одну важливу законодавчу вимогу - фінансовий стан клієнта. Дана позиція підтримана також Верховним Судом у постанові у справі № 903/781/21 від 28 липня 2022 року, яким скасовано рішення судів попередніх інстанцій та задоволено позовні вимоги адвокатського об`єднання. Верховний Суд погодився з висновком судів про те, що передбачена підпунктом "d" пункту 4.4. укладеного між сторонами у справі договору винагорода є додатковою винагородою адвоката, платою за досягнутий адвокатом результат, та є за своєю суттю так званим "гонораром успіху", нарахування та сплата якого залежать від настання певної події. Чинне законодавство хоча і не містить визначення такого виду гонорару, як гонорар успіху, проте Верховний Суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 фактично дійшла висновку про можливість існування "гонорару успіху" як форми оплати винагороди адвокату, визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як "гонорар успіху", що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. Разом з цим, в даній справі Верховний Суд вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій у цій справі про те, що передбачена сторонами у підпункті "d" пункту 4.4. договору додаткова винагорода не є ціною договору. Верховний Суд зазначає про те, що погоджений сторонами у пункті 4.4. договору про надання правової допомоги розмір гонорару загалом (як основний, передбачений підпунктами "а", "b", "с" пункту 4.4. договору, так і додатковий, передбачений підпунктом "d" пункту 4.4. договору), є за своєю суттю погодженою сторонами ціною договору в розумінні статей 632, 903 Цивільного кодексу України, статті 189 Господарського кодексу України, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства гонорар безвідносно до його виду (основний, додатковий (гонорар успіху)) є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту, тобто є платою за виконану роботу / надані послуги. Обставина того, що обчислення гонорару успіху пов`язане з настанням певної події, про яку зазначили суди попередніх інстанцій, є обґрунтованою та логічною в силу самої суті гонорару успіху, можливість обчислення якого залежить виключно від певних подій - досягнутих адвокатом та обумовлених в договорі результатів при наданні послуг правової допомоги. Заявлена до стягнення позивачем сума послуг правничої допомоги також відповідає і критерію співмірності, оскільки ціна позову складає 1 693 575 (один мільйон шістсот дев`яносто три тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн. 35 коп., а гонорар успіху адвоката, який зазначено у договорі і у позові складає 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) грн. 00 коп., що цілком корелює з сумою, яку сплатив позивач по договору і яку хоче стягнути з відповідача. Таким чином, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 12 405,00 грн. та витрат на оплату послуг правничої допомоги в розмірі 87 000,00 грн.

Outcome: approved