Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, відповідно до якої просить суд поновити його на посаді асистента кафедри менеджменту і адміністрування «Державний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет»; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5700 грн. за кожен місяць, починаючи з 05 жовтня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн. Мотивує вимоги тим, що 01 вересня 2007 року він був прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин за контрактом згідно наказу № 328к від 27 серпня 2007 року. 01 вересня 2008 року прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин, як обраний за конкурсом згідно наказу № 339к від 29 серпня 2008 року. 01 вересня 2011 року прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та адміністрування за контрактом, як обраний за конкурсом згідно наказу № 123к від 01 вересня 2011 року. З 1997 року є членом Профспілки працівників освіти і науки України відповідно до квитка члена профспілки № [NUMBER] , виданого профкомом Криворізького технічного університету, профспілковий стаж 20 років. 31 серпня 2015 року відповідно до наказу № 134-к, був звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) з Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет». 05 жовтня 2015 року фактично отримав трудову книжку із одночасним отриманням витягу з наказу від 31 серпня 2015 року № 134к. В проміжок часу з 01.09.2015 по 05.10.2015 позивач постійно з`являвся на своє робоче місце до ДВНЗ «Криворізький економічний університет», фактично виконував доручені йому завдання. Зазначає, що не отримував попередження про наступне вивільнення у відповідності ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України. Вважає, що був звільнений відповідачем незаконно, оскільки таке звільнення відбулося із порушенням чинного трудового законодавства. Крім того, вказані дії з боку відповідача завдали йому моральних страждань, що полягають у позбавленні позивача права на працю та можливості заробітку для себе та своєї родини, яка складається з малолітньої дитини та дружини, яка перебувала в декретній відпустці по догляду за дитиною. Також він має на утриманні рідну бабусю згідно нотаріального договору довічного утримання від 24.11.2004. Ухвалою судді Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2022 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі з розглядом в порядку спрощеного позовного провадження. 01.11.2022 року до суду від представника відповідача за довіреністю надійшов відзив на позов, в якому просять застосувати строки позовної давності та відмовити в позові, в зв`язку з їх пропуском. Сторона відповідача зазначає, що у преамбулі контракту з науково-педагогічним працівником (позивачем) від 29.08.2014 зазначається строк контракту: з 01.09.2014 по 31.08.2015. Оскільки контракт не подовжувався та достроково не припинявся, то останнім робочим днем згідно умов контракту є 31.08.2015. Згідно наказу № 127кд від 25.05.2015 «Про закінчення дії контрактів» позивача під підпис попереджено про закінчення контракту та звільнення з посади 31.08.2015, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України. Не зважаючи на усвідомлення вказаних обставин, позивач ухилявся від отримання трудової книжки, у зв`язку з чим на його адресу неодноразово надсилалися повідомлення про необхідність отримання трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення під підпис. Як зазначив позивач, отримання останнім трудової книжки відбулося 05.10.2015. 03.11.2022 року у судовому засідання позивач надав письмове клопотання про поновлення пропущеного строку з поважних причин. В обґрунтування зазначив, що після отримання трудової книжки, 03 листопада 2015 року ним було подано позов до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 18.04.2016 судом винесено ухвалу про залишення вищезазначеного позову без розгляду. 20.05.2016 позивачем було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції від 18.04.2016, за результатами розгляду якої Апеляційний суд Дніпропетровської області виніс ухвалу від 02 серпня 2016 року про залишення ухвали Центрально-Міського районного суд м. Кривого Рогу від 18.04.2016 без змін. 15 серпня 2016 року позивач подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ. 22 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилено скаргу позивача та залишено ухвалу Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.04.2016 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 без змін. Позивач зазначає, що про існування зазначеної ухвали випадково дізнався 29.05.2017 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, на теперішній час поштою вона на його адресу не надходила. 30 травня 2017 року позивачем вдруге було подано позов до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який був залишений без розгляду ухвалою цього суду від 05.07.2018 року. Позивач в клопотанні зазначає, що на сьогоднішній день не отримав зазначеної ухвали, поштою ухвала не надходила на адресу позивача, про стан розгляду справи не повідомлявся, про місцезнаходження справи за його позовом невідомо. Про винесення ухвали випадково дізнався з ЄДРСР. Тому позивач вважає, що встановлений статтею 233 КЗпП України строк по зверненню до суду із позовом про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу був пропущений ним із поважної причини та просить суд його поновити. 06 лютого 2023 року через канцелярію суду позивачем було надано клопотання про витребування доказів, а саме: просив витребувати у відповідача, Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний Університет», витяг з наказу № 127кд від 25.05.2015 року з оригінальними підписами. Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у судовому засіданні, призначеному на 16.02.2023, винесено ухвалу про відмову у задоволенні клопотання позивача від 06 лютого 2023 року про витребування доказів. Розгляд справи призначено на 07.03.2023 року. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, пояснив, що відповідно до позовної заяви він вважає, що його було звільнено незаконно. Просить позовні вимоги задовольнити відповідно до обставин зазначених у позові, пояснивши, що з поважних причин своєчасно не подав позов до суду. Крім того подав клопотання суду долучення доказів до матеріалів справи Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволені позовних вимог. Щодо клопотання позивача про доручення доказів послалась на розсуд суду. Надала суду на огляд архівні документи, а саме: книгу оригіналів наказів, особову справу на [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи та долучені сторонами, докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дослідивши всі обставини, викладені в позовній заяві, відзиві, приходить до наступних висновків. Право на працю є основним конституційним правом громадян України. Воно проголошене ст. 43 Конституції України, визнається за кожною людиною і становить собою можливість заробляти на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.139 КЗпПУ, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір. У статті 129 Конституції України зазначено, що однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавством України встановлено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Згідно пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» № 134к від 31.08.2015 «Про звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору», [PERSON] звільнено з посади асистента кафедри менеджменту і адміністрування на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. 29 серпня 2014 року між Державним вищим навчальним закладом «Криворізький національний університет» в особі в.о. ректора Ступніка М.І. та [PERSON] було укладено контракт, яким позивача було призначено на посаду асистент кафедри менеджменту і адміністрування на строк з 01.09.2014 по 31.08.2015. Відповідно до п. 6.3 Контракту з науково-педагогічним працівником, підставами для розірвання контракту є, зокрема, закінчення строку його дії. Згідно копії трудової книжки [NUMBER] на ім`я [PERSON] , 01.09.2007 року позивач був прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин за контрактом згідно наказу № 328к від 27.08.2007 року. 01.09.2008 року внесено запис, що вважати працюючим на посаді асистента кафедри менеджменту та ринкових відносин, як обраний за конкурсом згідно наказу № 339к від 29.08.2008 року. 01.09.2011 року прийнятий на роботу до Криворізького технічного університету на посаду асистента кафедри менеджменту та адміністрування за контрактом, як обраний за конкурсом згідно наказу № 123к від 01 вересня 2011 року. 01.12.2011 у зв`язку із реорганізацією змінюється назва навчального закладу, в якому працював позивач з Криворізький технічний університет на Державний вищий навчальний заклад «Криворізький національний університет». 31 серпня 2015 року відповідно до наказу № 134-к, був звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) з Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет». Як було встановлено судом, та не оспорюється самим позивачем, останній звертається до суду втретє з позовом з тих самих підстав і з того ж предмета, а саме: 18.04.2016 ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу по справі № 216/8331/15-ц позовну заяву [PERSON] до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача в судове засідання. Ухвала оскаржена в апеляційному порядку. За результатами апеляційного розгляду ухвала Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.04.2016 року залишена без змін. 14.09.2016 року позивачем на рішення суду першої та апеляційної інстанцій подано касаційну скаргу, за результати розгляду якої 22.03.2017 року, ухвали Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 18.04.2016 та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.08.2016 без змін. 30.05.2018 року позивач [PERSON] повторно звертається до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до державного вищого навчального закладу «Криворізький Національний Університет», об`єднаної профспілкової організації державного вищого навчального закладу «Криворізький Національний Університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 05.07.2018 року у справі № 216/2555/17 вищезазначену позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою позивача до суду. 10.10.2022 року позивач [PERSON] втретє звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Державного вищого навчального закладу «Криворізький національний університет» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Згідно пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Нормами ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено право працівника на звернення із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. На дотримання вказаної норми, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 265 ЦК України передбачено, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Судом встановлено, що позивач був звільнений у зв`язку із закінченням строку контракту 31.08.2015, трудову книжку отримав та ознайомився з наказом про звільнення під підпис, отримавши витяг з наказу, 05.10.2015, з позовною заявою, у контексті цієї справи, позивач звернувся до суду 10.10.2022 року, тобто після 7 років з дня вручення копії наказу. Представником відповідача 01.11.2022 року заявлено про застосування позовної давності у своєму відзиві, що є підставою для відмови в задоволенні позову. При розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81,82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши зібрані у справі докази на предмет їх належності та допустимості, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади асистента кафедри менеджменту і адміністрування у зв`язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України відбулося за чинним трудовим законодавством. Розглядаючи клопотання позивача про поновлення пропущеного строку з поважних причин, суд вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки зазначені причини пропуску не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи. У зв`язку з чим враховуючи, що позивачем було пропущено строк звернення до суду, підстав для задоволення позову не має. Крім того, за відсутності законних підстав вважати, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, відсутні підстави і для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, які є похідними від позовних вимог позивача про поновлення на роботі. Судові витрати у справі суд вбачає за можливе віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed