Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до КП ВМР "ВМТЕ" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.09.2022 р. у цивільній справі №127/12220/22 за клопотанням відповідача КП ВМР "ВМТЕ" призначено повторну судово-психологічну експертизу. (а.с. 113) 04.11.2022 р. представником відповідача КП ВМР "ВМТЕ" - Яценко Д.Ю. подано заяву про відкликання клопотання про призначення повторної судово-психологічної експертизи, оскільки у відповідача КП ВМР "ВМТЕ" немає фінансової можливості оплатити вартість виконання експертизи. (а.с.138-140) Позов мотивовано тим, що згідно наказу КП ВМР "ВМТЕ" від 31.01.2020 р. №51-к позивач був звільнений з посади в.о. начальника проектно-конструкторського відділу виробничо-технологічної служби КП ВМР "ВМТЕ" згідно ст. 40 ч. 1 п. 3 КЗпП України. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. (справа №127/5266/20) визнано незаконним наказ КП ВМР "ВМТЕ" від 31.01.2020 р. №51-к, поновлено [PERSON] на посаді з 31.01.2020 р., стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 178923,41 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду від 23.02.2021 р. це рішення змінено в частині дати поновлення на роботі з 31.01.2020 р. на 04.02.2020 р. і суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 178923,41 грн на 165226,41 грн). Рішення суду від 25.11.2020 р. про негайне поновлення позивача на роботі було виконано лише 23.03.2021 р. згідно наказу КП ВМР "ВМТЕ" №138-к, тобто через 79 днів після ухвалення рішення суду. Вважає, що відповідач за час затримки виконання судового рішення від 25.11.2020 р. має сплатити йому 69549,23 грн середнього заробітку, враховуючи середньоденну заробітну плату. Крім того, незаконним звільненням [PERSON] спричинено моральну шкоду, він був пригнічений звільненням, як єдиний годувальник в сім`ї, нервував і хвилювався через відсутність заробітку та можливості утримувати сім`ю, втратив спокій, в нього змінився встановлений життєвий устрій, були втрачені нормальні життєві зв`язки. Трудовий спір розглядався з 03.03.2020 р. (дата подачі позову) до 09.12.2021 р. (дата постанови Верховного Суду у справі №127/5266/20), внаслідок постійних хвилювань в позивача погіршився стан здоров`я, він звертався за медичною допомогою. Відповідно до висновку експерта від 23.05.2022 р. №СЕ-19/102-22/723-ПС у [PERSON] наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю і виникли внаслідок впливу негативних обставин (незаконного звільнення з посади). Просить стягнути з відповідача 69549,23 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, 131625,00 грн у відшкодування моральної шкоди, 5076,00 грн витрати з оплати судово-психологічної експертизи. (а.с. 1-3) В судовому засіданні позивач [PERSON] , його представник - адвокат Грачов А.В. позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просять його задоволити. Представник позивача - адвокат Грачов А.В. пояснив, що ними не пропущено строки звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду є заробітною платою і його стягнення в суді не обмежується будь-яким строком. Позивач [PERSON] пояснив, що позов до Вінницького міського суду Вінницької області він подав 13.06.2022 р., оскільки психологічна експертиза проводилась з 19.01.2022 р. до 23.05.2022 р. Представник відповідача КП ВМР "ВМТЕ" - Яценко Д.Ю. позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні. Вважає, що вимоги про стягнення моральної шкоди не доведена, [PERSON] після звільнення не був позбавлений можливості влаштуватись на іншу роботу саме через незаконне звільнення, не зазначено, які дії він вчиняв для пошуку роботи. Крім того, після повторного звільнення з КП ВМР "ВМТЕ" позивач вже через три дні влаштувався на іншу роботу. Висновок психологічної експертизи вважає не обгрунтованим, оскільки експерт не міг об`єктивно визначити грошову компенсацію моральних страждань, тому що експертиза проводилась не за ухвалою суду, а експерт не мав права збирати самостійно докази, досліджувалось те, що позивач. Експертиза у спорах про відшкодування моральної шкоди не є обов`язковою, бо саме суд визначає розмір компенсації моральних страждань. Вважає, що розмір моральної шкоди значно завищений. Подала заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача, вважає що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який не є заробітною платою, та відшкодування моральної шкоди у зв`язку із незаконним звільненням. (а.с. 169-171) Оскільки повна постанова Вінницького апеляційного суду від 23.02.2021 р. була складена 26.02.2021 р., то строк для відшкодування моральної шкоди сплив 27.05.2021 р. Враховуючи те, що 23.03.2021 р. наказом КП ВМР "ВМТЕ" позивача було поновлено на посаді, то строк для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду закінчився 24.06.2021 р. Надала відзив на позов. (а.с. 64-69) Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. (справа №127/5266/20) позов [PERSON] задоволено, визнано незаконним наказ КП ВМР "ВМТЕ" №51-к від 31.01.2020 р. про звільнення з займаної посади [PERSON] , поновлено його на роботі в КП ВМР "ВМТЕ" на посаді виконуючого обов`язки начальника проектно-конструкторського відділу виробничо-технологічної служби з 31.01.2020 р. Стягнуто з КП ВМР "ВМТЕ" на користь [PERSON] 178923,41 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів) та 16000,00 грн витрат на правничу допомогу. Рішення суду у частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. (а.с. 7-17) Постановою Вінницького апеляційного суду від 23.02.2021 р. (справа №127/5266/20) рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. змінено, поновлено [PERSON] на посаді виконуючого обов`язки начальника проектно-конструкторського відділу КП ВМР "ВМТЕ" з 04.02.2020 р., стягнуто на його користь 165226,41 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу (сума визначена без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів). У решті рішення суду залишено без змін. Постанова Вінницького апеляційного суду залишена без змін постановою Верховного Суду від 09.12.2021 р. (а.с. 18-29, 30-37) Наказом КП ВМР "ВМТЕ" про поновлення на роботі №138-К від 23.03.2021 р. скасовано наказ по підприємству від 31.01.2020 р. за №51-к та поновлено на посаді виконуючого обов`язків начальника проектно-конструкторського відділу [PERSON] з 04.02.2020 р. наказано заступнику генерального директора з інвестиційної діяльності допустити до виконання обов`язків начальника проектно- конструкторського відділу [PERSON] ; головному бухгалтеру - виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів [PERSON] . Внесено запис про поновлення на роботі до трудової книжки [PERSON] : - «Скасувати запис №22 «Звільнення за систематичне невиконання обов`язків, покладених трудовим договором п. 3 ст. 40 КЗпП України", внесено зміни до особової справи [PERSON] . Підстава: постанова Вінницького апеляційного суду від 23.02.2021 р. та рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. у справі №127/5266/20. (а.с. 38) На а.с. 40 -41, 44-45 - копії постанов старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Пращука В.В. про відкриття виконавчого провадження №64075552 від 12.01.2021 р. з виконання виконавчого листа №127/5266/20 від 05.01.2021 р., та про закінчення зазначеного виконавчого провадження від 09.06.2021 р. за заявою стягувача [PERSON] про виконання боржником КП ВМР "ВМТЕ" рішення суду в частині поновлення стягувача на посаді згідно наказу про поновлення на роботі №138-К від 23.03.2021 р. На а.с. 180 - довідка про середню заробітну плату [PERSON] , згідно якої середньоденна заробітна плата позивача з грудня 2019 р. по січень 2020 р. становить 880,37 грн. На а.с. 97-101- відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 23.08.2022 р., згідно яких з січня 2020 р., після звільнення з КП ВМР "ВМТЕ", позивач отримував дохід з інших джерел. На а.с. 46- 53 - висновок експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України №СЕ-19/102-22/723-ПС від 23.05.2022 р., з якого вбачається, що 19.01.2022 р. представник позивача [PERSON] - адвокат Грачов А.В. звернувся в експертну установу щодо проведення судової психологічної експертизи на визначення немайнової (моральної шкоди), завданої [PERSON] внаслідок незаконного звільнення його з посади. Згідно висновку експерта в досліджуваної особи - [PERSON] наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають повноцінному соціальному функціонуванню та психологічному благополуччю і виникли внаслідок впливу негативних обставин (незаконного звільнення з посади). Ситуація, що досліджується є психотравмувальною для [PERSON] . Особі [PERSON] завдано страждань (моральної шкоди). Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) [PERSON] складає 20,25 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (або у грошовому еквіваленті на момент складання даного висновку експерта - 131625,00 грн. (а.с. 53 зворот) Відповідно до ст. 233 ч. 1-2 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 3 абз. 1-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч. 3 ст. 7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного чи тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи і обов`язки сторін. Позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, оскільки [PERSON] звільнили з КП ВМР "ВМТЕ" з 03.02.2020 р, що встановлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. у справі №127/5266/20) (а.с. 12), рішення суду про поновлення на роботі набрало законної сили 23.02.2021 р., а до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення позивач звернувся 09.06.2022 р. (дата поштового відправлення позовної заяви до суду). (а.с. 54) Позивач [PERSON] пояснив, що до суду він звернувся 09.06.2022 р. з позовом до КП ВМР «ВМТЕ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди, оскільки рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. у справі №127/5266/20 оскаржувалось в апеляційній та касаційній інстанціях та було змінено постановою Вінницького апеляційного суду від 23.02.2021 р. Після ухвалення постанови Верховним Судом від 09.12.2021 р., копію якої він отримав 25.02.2022 р., він звернувся до експертної установи для проведення психологічної експертизи для визначення розміру завданої йому моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення. Вважає, що строк звернення до суду з позовом він не пропустив, заяву про поновлення строку звернення до суду не подав. В постанові Верховного Суду від 24.05.2021 р. (справа №607/3323/19) зазначено, що оскільки до вимог про відшкодування моральної шкоди, у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується установлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, а позивач пов`язував своє право на компенсацію такої шкоди саме з незаконним звільненням та невиплатою роботодавцем належної йому заробітної плати, тобто з порушенням прав у сфері трудових відносин, які були предметом розгляду справи, то суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення місцевого суду в означеній частині та відмовив у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку з пропуском зазначеного строку. Отже, в зв"язку з пропуском тримісячного строку звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 131625,00 грн з підстав незаконного звільнення з роботи необхідно відмовити. Вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 430 ч. 1 п. 4 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ст. 235 ч. 8 КЗпП України). Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. В постанові Верховного Суду від 21.02.2023 р. (справа №380/10648/21) зазначено, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду необхідно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Згідно рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої ст. 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 1, 12 Закону України "Про оплату праці", від 15.10.2013 р. №8-рп/2013 (справа №1-13/2013) під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. В постанові Верховного Суду від 25.07.2018 р. (справа №552/3404/17) визначено, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення ст. 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 233 ч. 2 КЗпП України. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Згідно постанови Верховного Суду від 18.08.2022 р. (справа №560/7496/20) до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 р. у справі №808/1271/18, від 22.04.2021 р. у справі № 826/8789/18, від 26.05.2022 р. у справі № 420/10861/21. Судом встановлено, що відповідачем КП ВМР "ВМТЕ" не виконано негайно рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. (справа №127/5266/20), яким поновлено [PERSON] на роботі в КП ВМР "ВМТЕ" на посаді виконуючого обов`язки начальника проектно-конструкторського відділу виробничо-технологічної служби з 31.01.2020 р. (яке в частині поновлення [PERSON] на роботі та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено судом до негайного виконання). Позивача поновлено на посаді 23.03.2021 р. згідно наказу №138-К від 23.03.2021 р., тобто вже після перегляду рішення Вінницьким апеляційним судом, а мало бути поновлено 25.11.2020 р. (на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області. Необхідно зазначити, що постановою Вінницького апеляційного суду від 23.03.2021 р. змінено рішення першої інстанції в частині дати поновлення з 31.01.2020 р. на 04.02.2020 р., проте це не є підставою для невиконання рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2020 р. (справа №127/5266/20). Відповідач КП ВМР "ВМТЕ" міг поновити незаконно звільненого працівника на посаді, а потім звертатись до суду з заявою про виправлення описки, чи після перегляду апеляційною інстанцією рішення внести зміни в наказ про поновлення [PERSON] на посаді. На підставі викладеного, суд вважає позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду потрібно задоволити, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - за період з 25.11.2020 р. (дата ухвалення рішення Вінницьким міським судом Вінницької області) до 23.03.2021 р. (дата видачі наказу №138-К про поновлення [PERSON] на посаді), виходячи з його середньоденної зарплати в розмірі 880,37 грн. 28.09.2022 р. між позивачем [PERSON] та адвокатом Грачовим А.В. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №26. (а.с. 153-155) На а.с. 82, 81 - угоди №5/2 від 12.01.2022 р. та №5/4 від 01.06.2022 р., укладені між позивачем [PERSON] та адвокатом Грачовим А.В., на підготовку адвокатом позову до КП ВМР «ВМТЕ» про відшкодування моральної шкоди, внаслідок незаконного звільнення з роботи та на представництво інтересів позивача в НДЕКЦ МВС України під час проведення судової психологічної експертизи, підготовку документів, клопотань. Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера №5/4 від 01.06.2022 р., №26 від 28.09.2022 р. позивач [PERSON] сплатив адвокату 3000,00 грн та 12000,00 грн витрат за правничу допомогу. (а.с. 80, 152) На а.с. 82 - квитанція до прибуткового касового ордера №5/2 від 12.01.2022 р., згідно якої позивачем було сплачено адвокату 5000,00 грн витрат за представництво інтересів позивача в НДЕКЦ МВС України під час проведення судової психологічної експертизи, підготовку документів. На а.с. 86 - копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Грачовим А.В. Відповідно до ст. 133 ч. 1 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ст. 133 ч. 3 п. 1 ЦПК України). Згідно ст. 137 ч. 2 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Тобто, витрати на правничу допомогу, надану адвокатом, підлягають стягненню у цивільній справі лише, якщо вони пов`язані з розглядом справи. На а.с. 76, 77, 78, 79 - квитанції до прибуткового касового ордеру №5/5 від 31.05.2021 р., №5/3 від 08.02.2021 р., угоди №5/5 від 31.05.2021 р., №5/3 від 08.02.2021 р., згідно яких позивач [PERSON] сплатив адвокату Грачову А.В. 12000,00 грн витрат на правничу допомогу у справі №127/5266/20. Тобто, ці витрати були здійснені під час розгляду іншої справи, а тому стягненню у цивільній справі, що розглядається - №127/12220/22, не підлягають. Згідно ст. 137 ч. 4, 5, 6 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В постанові Верховного Суду від 19.02.2020 р. у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підставі викладеного, враховуючи те, що справа не є складною, цивільна справа має невеликий об"єм матеріалів (1 том), представник відповідача в судовому засідання заявила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, оскільки розмір витрат не є обгрунтованим стороною позивача, не надано акту виконаних робіт, суд вважає заявлений розмір витрат сторони позивача - 20000,00 грн не співмірним із складністю справи та виконаній адвокатом роботі (наданим послугам), а також, враховуючи те, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, необхідно стягнути з відповідача КП ВМР «ВМТЕ» на користь позивача [PERSON] - 2765,60 грн витрат на правничу допомогу. В стягненні решти витрат на правничу допомогу потрібно відмовити. Також потрібно відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, які позивач поніс у іншій справі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача - 992,40 грн судового збору.

Outcome: approved