Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

У січні 2023 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.11.2019 по 09.11.2022. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.11.2019 у справі №756/11475/19 з АТ «Завод «Маяк» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 107 894,98 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у суму 167 278,65 грн. 09.11.2022 виконавчою службою в примусовому порядку списані кошти з рахунків боржника та перераховано позивачу. За таких обставин, позивач вважає, що з 28.11.2019 по 09.11.2022 мало місце не виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва. З цих підстав [PERSON] просить суд стягнути з АТ "Завод "Маяк" на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 28.11.2019 по 09.12.2022 у розмірі 746 164,16 грн. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.01.2023 у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. В судове засідання сторона позивача не з`явилась про час, дату та місце розгляду справи судом повідомлялась. Матеріали справи містять заяву представника позивача - адвоката Стащука В.А. з проханням проводити розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.11.2019 у справі №756/11475/19 позовні вимоги [PERSON] до АТ «Завод «Маяк» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено (а.с.11-16). На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом м. Києва 09.01.2020 видано виконавчий лист № 2/756/5450/19 (а.с.17,18). Згідно постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Магди С.Г. від 17.11.2022 рішення суду фактично повно виконано згідно виконавчого документа, а саме: платіжним дорученням №276 від 09.11.2022 перераховано на рахунок стягувача кошти в сумі 275173,63 грн., виконавчий збір в розмірі 27517,36 грн. перераховано в дохід держави платіжним дорученням №275 від 09.11.2022 та витрати виконавчого провадження в розмірі 401,85 грн. перераховано на спеціальні реєстраційні рахунки платіжними дорученнями № 137 та № 136 від 08.08.2022 (а.с.20,21). Таким чином, днем фактичного розрахунку є 09.11.2022. Частиною 1 ст. 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За приписами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Зважаючи на те, що АТ «Завод «Маяк» при звільненні [PERSON] не у повному обсязі виплатило йому заробітну плату, останній має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28.11.2019 у справі № 756/11475/19 з АТ «Завод «Маяк» на користь [PERSON] було стягнуто заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 107 894, 94 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 167 278,65 грн. Вказане рішення суду виконано 09.11.2022, шляхом примусового стягнення присуджених коштів з АТ «Завод «Маяк». Щодо строків звернення позивача до суду із вказаною позовною заявою, слід зазначити наступне. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) зроблено правовий висновок про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону № 108/95-ВР, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду надала висновок про визначення тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19), а також Верховний Суд України зробив такий висновок у постановах від 26 грудня 2011 року у справі № 6-77цс11, від 24 червня 2015 року у справі № 6-116цс15, від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 311/136/16, від 08 листопада 2017 року у справі № 202/4914/16-ц. З урахуванням того, що позивач 09.11.2022 довідався про повний розрахунок, а звернувся до суду із позовною заявою 28.12.2022, то визначений тримісячний строк ним пропущено не було. Аналогічні висновки висловлені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 (ун. №755/12623/19). Таким чином, [PERSON] має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 28.11.2019 року і до дня фактичного виконання рішення, а саме 09.11.2022. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 746 164,16 грн. (736 робочі дні з 28.11.2019 по 09.11.2022 року х 1013,18 грн. - середньоденна заробітна плата [PERSON] ) Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Інших належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду, учасниками надано не було. Крім того, у пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved