Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Петровецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав В позові посилається на те, що від шлюбу, в якому перебувала [PERSON] та відповідач [PERSON] в них народилися дочки [PERSON] та [PERSON] . В 2014 році батько дітей [PERSON] залишив позивача з дочками напризволяще, без засобів до існування. З того часу він жодного разу до дітей не з`являвся, не телефонував, не надає жодної матеріальної чи фінансової допомоги, не цікавиться життям та розвитком дітей, не бере участі в їхньому вихованні. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач вважає, що така позиція відповідача, батька її малолітніх дітей шкодить їхнім інтересам. 27 серпня 2021 року Петровецька сільська рада надала висновок про доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що дане рішення органу опіки та піклування є повністю обґрунтоване та захищає права та законні інтереси її дітей. Однак, жодних покращень зі сторони відповідача щодо належного виконання його батьківських обов`язків відносно дітей зроблено не було. Ухилення батьком дитини від виконання батьківських обов`язків відносно його дітей підтверджується і характеристиками, з яких вбачається, що діти відвідують навчальний заклад. За час перебування дітей в закладі батько дітей не відвідував, на батьківські збори не приходив, дітьми не цікавиться. Позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач у судове засідання не з`явилась, направила на адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, від його представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Щодо задоволення позову заперечувала, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог, батько бажає бачитись і брати участь у вихованні доньок, окрім того бажає надавати матеріальну допомогу, але позивач не бажає її приймати, відповідач бажає сплачувати допомогу на дітей, але позивач не йде на контакт. Позивач своїми діями робить все можливе для того, щоб доньки забули батька. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Петровецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області свого представника у судове засідання не направили, до суду надійшов лист про розгляд справи без участі представника сільської ради. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, враховуючи покази свідків суд встановив наступне. Позивач [PERSON] пред`явила цивільний позов до [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Петровецької сільської ради Чернівецької області про позбавлення батьківських прав. Відповідно до копій свідоцтв про народження [PERSON] [INFO] серія [NUMBER] та [PERSON] [INFO] серії [NUMBER] їх батьками є [PERSON] та [PERSON] . В обгрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що в 2014 році відповідач залишив її з доньками напризволяще, без засобів до існування, з того часу жодного разу до дітей не з`являвся, не телефонував, не надавав жодної матеріальної чи фінансової допомоги, не цікавився життям та розвитком дітей, не бере участі у вихованні, що підтверджує актом обстеження матеріально-побутових умов виконавчим комітетом Чудейської сільської ради № 43 від 05.05.2021 року. В судових засіданнях вказані позивачкою обставини не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні було з`ясовано, що подружжя [PERSON] проживали з дітьми у бабусі відповідача - [PERSON] до 2014 року. Подружжя [PERSON] вирішили виїхати на постійне місце проживання до Бельгії. Для цього вони продали свою машину, зібрали всі свої речі літні і зимові, а деякі речі які не потрібні були, перевезли до батьків позивачки в с.Їжівці. Так у 2014 році вся сім`я виїхали в [PERSON] . Там вони проживали у таборі для біженців (цей табір створений для осіб з інших країн, які бажають постійно проживати у Бельгії та в наступному отримати громадянство даної країни, в даному таборі всі проживають добровільно і ніхто насильно нікого не утримує, в даному таборі біженці отримують кошти на проживання та необхідне для життя). Це єдиний легальний спосіб отримати громадянство Бельгії, чим сім`я [PERSON] вирішила скористатися. Дані обставини в судовому засіданні підтвердив свідок та не заперечувала і сама позивачка. Проживши в таборі разом менше року, у позивача з відповідачем почались розбіжності у поглядах на життя. Сторони розірвали свій шлюб у Бельгії. Після розірвання шлюбу позивачка деякий чає приймала матеріальну допомогу на дітей, але потім припинила. Для збереження спокою в таборі, керівництво табору вирішило розселити колишнє подружжя подалі одне від одного. Відповідач проживав десь біля 100 км. Від колишньої дружини та їх дітей. [PERSON] з дітьми покинула табір приблизно у 2016 - 2017 роках. Вона проживала з дітьми та іншим чоловіком у Бельгії в будинку цивільного чоловіка, відповідача до дітей і надалі не підпускала. Суд Брюселя виніс рішення, яким дозволив батькові побачення зі своїми дітьми, а саме кожну суботу та неділю. Тобто у сторін виник спір про побачення батька з дітьми та його участь у вихованні дітей, він бажав і бажає бачити дітей та браги участь у їх вихованні. До матеріалів справи долучені спільні фото відповідача із дітьми. У червні 2019 році мати відповідача забрала його до себе в Італію на лікування, оскільки у відповідача погіршився стан здоров`я та йому потрібна була психологічна допомога та підтримка. Відповідач надавав та готовий і надалі надавати позивачці матеріальну допомогу на утримання доньок, але позивач не бажає приймати таку допомогу. Позивач не зверталася до суду про стягнення з відповідача аліментів па утримання доньок, що підтверджує ту обставину, що відповідач надавав матеріальну допомогу на утримання дітей. Між сторонами, колишнім подружжям, виникли неприязні відносини і виникли вони вже давно. Причиною звернення позивача з даним позовом відповідач вважає вивезення дітей на постійне місце проживання за кордон з втратою всіх зв`язків дітей з батьком. Зважаючи на ситуацію в країні, мати одразу виїхала з дітьми за кордон, на сьогоднішній день відповідач не знає де його доньки, він втратив зв`язок з ними. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав Петровецької сільської ради від 27.08.2021 року не обґрунтованим та таким що суперечить інтересам дітей. Даний висновок складений зі слів позивачки та наданих характеристик зі шіколи на дітей та акту обстеження. Орган опіки не перевіряв чому саме діти проживають у с. Їжівці з 2014 року, а в школу старша донька ходить лише останні 2 роки а не 4 роки, де проживали діти до цього часу і яку школу відвідувала старша донька та чи відвідувала взагалі. У даному висновку відсутні дані про умисне ухилення відповідача від виконання батьківського обов`язку з утримання дитини, не наведено даних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав відповідача піде на користь інтересам дитини. В характеристиках зі школи на дітей, де зазначено що мати регулярно відвідує шкільні та класні збори. Але як зазначено в висновку органу опіки мати виїжджає за кордон і в цей час дітьми опікується бабуся. Дані твердження в документах суперечать одне одному. В акті обстеження на який спирається і позивач і орган опіки та піклування зазначено, що діти з мамою проживають без реєстрації у с.Їжівці та хто зареєстрований у даному будинку і що діти навчаються в с.Їжівці. Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Окрім цього Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має грунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57. 58). В матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження свідомого нехтування батьком своїми обов`язками відносно доньок, а також відсутні докази навмисних дій з невиконання своїх обов`язків батьком, із урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги гой факт, що батько бажає спілкуватися з дітьми і факт не спілкування з дітьми через заборону позивачем не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Даючи оцінку наведеним вище встановленим обставинам, суд виходить із наступного: Так, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18). Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини». Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дітей у матеріалах справи відсутні. Крім того відповідач бажає приймати участь у вихованні дітей, заперечує проти позбавлення його батьківських прав, бажає і надалі виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню доньок, не веде аморальний спосіб життя, тобто його поведінка не буде негативно впливати на доньок. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справі відсутні докази, що діти насправді усвідомлюють наслідки позбавлення батьківських прав відносно їх батька. З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові пояснень позивача щодо нехтування відповідачем своїми обов`язками щодо виховання та утримання дітей, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно [PERSON] , [PERSON] не відповідатиме інтересам дітей. Докази, які були надані позивачем, а саме: характеристика та інформація зі школи, де навчаються діти, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу як позбавлення батьківських прав відносно доньок [PERSON] та [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed