Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Приватного підприємства "Агрофірма "Борисфен" про визнання припиненим договору оренди землі посилаючись на наступне. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує слідуючим. Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ДП №047016, позивач у справі являється власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,510 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки 1225482000:01:003:0338, що розташована на території Виводівської сільської ради Нікопольського (колишнього Томаківського) району Дніпропетровської області. Зазначену земельну ділянку позивач передала в оренду Приватному підприємству «Агрофірма «Борисфен» згідно з Договором оренди землі від 18.01.2012 року, зареєстрований 06.09.2014 року, термін дії якого закінчився 31 грудня 2021 року. Пропозиція укласти Договір та підготовлений проект Договору позивачу було надано представниками Приватного підприємства «Агрофірма «Борисфен». Зазначені обставини підтверджуються наявним Договором оренди землі від 18.01.2012 року та актом приймання передачі земельної ділянки по договору оренди укладеним 18.01.2012 року, в якому також зазначено, що земельна ділянка передається до 31 грудня 2021 року. Зараз з`ясувалося, що в Договорі помилково невірно зазначено кадастровий номер земельної ділянки «1225487500:01:003:0338» замість «1225482000:01:003:0338». При вчиненні державної реєстрації речового права по Договору, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, державним реєстратором, в графі «Зміст, характеристика іншого речового права», помилково зазначено «Строк дії: 31.12.2022». У зв`язку із закінченням строку дії договору у передбачений законом строк позивач звернулася до Приватного підприємства «Агрофірма «Борисфен» з вимогою повернути належну їй земельну ділянку, проте відповідач відмовився повернути належну їй земельну ділянку. У зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з даними позовними вимогами. Справа розглянута після перегляду та скасування заочного рішення ухваленого 18.05.2022 Томаківським районним судом Дніпропетровської області на підставі від 30.11.2022. Представник позивача адвокат - Івахненко О.О. надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Крім того, просить суд , сплачений по справі судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача. Представник відповідач в судовому засідання просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, так як він є безпідставним, надуманим, зазначені позивачем обставини не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами, посилаючись на ст.ст.18-20 Закону України\~«Про оренду\~землі» та\~п.43\~Договору оренди\~землі від\~18.01.2012. Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, дослідивши надані докази, суд вважає, що даний позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження наданими позивачем доказами, що підтверджують вказані факти та викладені правовідносини, з яких судом встановлено наступне. Згідно з ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що позивач у справі, [PERSON] відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії ІV-ДП №047016, являється власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,510 гектарів, кадастровий номер земельної ділянки 1225482000:01:003:0338, що розташована на території Виводівської сільської ради Нікопольського (колишнього Томаківського) району Дніпропетровської області. Зазначену земельну ділянку вона передала в оренду Приватному підприємству «Агрофірма «Борисфен» згідно з Договором оренди землі від 18.01.2012 року, зареєстрований 06.09.2014 року, термін дії якого закінчився 31 грудня 2021 року. Пропозиція укласти Договір та підготовлений проект Договору позивачу було надано представниками Приватного підприємства «Агрофірма «Борисфен». Зазначені обставини підтверджуються наявним Договором оренди землі від 18.01.2012 року та актом приймання передачі земельної ділянки по договору оренди укладеним 18.01.2012 року, в якому також зазначено, що земельна ділянка передається до 31 грудня 2021 року. На даний час з`ясувалося, що в Договорі помилково невірно зазначено кадастровий номер земельної ділянки «1225487500:01:003:0338» замість «1225482000:01:003:0338». При вчиненні державної реєстрації речового права по Договору, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, державним реєстратором, в графі «Зміст, характеристика іншого речового права», помилково зазначено «Строк дії: 31.12.2022». У зв`язку із закінченням строку дії договору у передбачений законом строк позивач звернулася до Приватного підприємства «Агрофірма «Борисфен» з вимогою повернути належну їй земельну ділянку, проте відповідач відмовився повернути належну їй земельну ділянку. В розділі «Позиція Великої Палати Верховного Суду», в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, зазначено: «Відповідно до статті 41\~Конституції\~України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У статті 11\~ЦК\~України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11\~ЦК\~України договори та інші правочини. Отже, суд приходить до висновку, що позивач, підписуючи договір оренди земельної ділянки від 18 січня 2012 року, надала своє волевиявлення на надання права оренди належної їй земельної ділянки, термін дії якого закінчився 31.12.2021 р. Так, саме у пункті 43 договору оренди сторони погодили, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, яка вчинена 06 вересня 2014 року. Вищенаведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 червня 2019 року у цивільній справі № 615/1411/17. З огляду на наведене суд також вважає, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права невірно зазначено строк дії спірного договору оренди - до 31.12.2022 року, оскільки цей строк закінчився 31 грудня 2021 року. Частинами першою - п`ятою статті 33\~Закону України\~«Про оренду\~землі» (в редакції чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди. Таким чином, відповідно до положень статті 33\~Закону\~України\~"Про\~оренду\~землі" реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. Аналогічний висновок зроблений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17. Орендар Приватного підприємства "Агрофірма "Борисфен" до закінчення строку дії договору не повідомляв орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк, не направляв жодних листів з проектом додаткової угоди. На даний час користування відповідачем земельною ділянкою позивача є безпідставним, оскільки він вважається припиненим у зв`язку із закінченням строку на який його укладено. Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення. У частині першій\~статті 251 ЦК України\~строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя\~статті 251 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у\~статті 203 ЦК України. Згідно із частиною третьою\~статті 6 ЦК України\~сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до\~статті 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання. У\~статті 792 ЦК України\~передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом. На час підписання договору оренди, 18.01.2012 року, частина друга\~статті 124 ЗК України\~передбачала, що передача\~\~в\~\~оренду\~\~земельних\~\~ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних\~\~осіб,\~\~здійснюється\~\~за\~\~договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. У частині другій\~статті 125 ЗК України\~вказано, що право\~\~на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до\~закону, передбачена у частині другій\~статті 126 ЗК України. Спеціальним\~законом, що регулює спірні правовідносини, є\~Закон № 161-XIV\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У\~статті 13 Закону № 161-XIV\~надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 161-XIV). Згідно зі\~статтею 18 названого Закону\~договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 Закону № 161-XIV\~передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація\~\~договорів\~\~оренди\~\~землі проводиться у порядку, встановленому законом. Момент укладення договору визначено у статтях\~638,\~640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.\~\~Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу\~ЦК України\~можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями\~18,\~20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Верховний Суд України вказував, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16). У\~ЦК України\~передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його\~\~закінчення. Статтею 252 ЦК України\~вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша\~статті 253 ЦК України). Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша\~статті 254 ЦК України). Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків. Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків. Це загальне правило закріплено у\~статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Разом з тим у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Момент укладення договору передбачений у\~статті 640 ЦК України\~і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства. У спеціальному Законі №\~161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18). Тобто, висновок такий, сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства». Виходячи з викладеного, враховуючи ту обставину, що в Договорі зазначено: «термін дії якого закінчився 31 грудня 2021 року», Договір діє саме до 31 грудня 2021 року. Згідно ч. 1 ст.\~638\~ЦК\~України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.763 Цивільного кодексу України\~договір найму (оренди) укладається на строк, встановлений договором. Згідно ч.1 ст.15\~Закону\~України\~«Про оренду\~землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Згідно\~ст.ст. 13, 31, 34\~Закону\~України\~"Про\~оренду\~землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі є чинним протягом строку, на який його укладено, після закінчення цього строку договір оренди припиняється,у разі припинення або розірвання договору оренди землі, орендар зобов`язаний повернути орендодавцю земельну ділянку на умовах визначених договором. Згідно правової позиції Верхового Суду України, у справі № 6-162ц13 від 19.02.2014 року - сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Згідно ч. 6\~ст. 13 Закону України\~«Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 2\~ст. 152 Земельного кодексу України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст. ст.\~525,\~526,\~530 ЦК України\~зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк виконання, одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. Статтею 629 ЦК України\~передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини другої\~статті 152 ЗК України\~власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом «д» частини першої статті 156\~ЗК\~України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Відповідно до\~положень ст.\~34 Закону України\~«Про\~оренду\~землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Відповідно до статті 610\~ЦК\~України порушенням зобов`язання є його невиконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно з вимогами статті 611\~ЦК\~України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, оскільки строк дії договору оренди сторін на час розгляду справи сплив, договір не є пролонгованим на визначених у ньому умовах, проте відповідач після закінчення строку дії договору оренди продовжує володіти та користуватися земельною ділянкою позивача, у них виник спір щодо визнання Договору припиненим та сплати орендної плати по Договору, який шляхом переговорів не вирішується і тому, згідно положень статті 35 ЗУ «Про оренду землі», пункту 38 Договору позивач змушена звернутися до суду. Відповідно до положень п.1 ч.2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів, як зазначено в п.27 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», при цьому жодна із сторін не була поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» наголошується на принципі рівності сторін як одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. Окрім того, суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача щодо невизнання позовних вимог позивача, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не доведеними. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Статтею 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані в силу положень ст.80 ЦПК України докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про припинення договору оренди землі шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки та повернення її у власність є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в повному обсязі в сумі 992 грн. 10 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved