Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд надати дозвіл матері [PERSON] на тимчасовий виїзд сина, [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , без дозволу (без згоди) та супроводу батька [PERSON] до досягнення дітьми 16-річного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Покласти судові витрати на відповідача. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що 20 лютого 2020 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Станом на момент звернення до суду, вирішується питання щодо розірвання шлюбу між сторонами. Позивач зазначає, що молодший син - [PERSON] має рідкісне генетичне захворювання - гемолітико-уремічний синдром. Оскільки гемолітико-уремічний синдром лікується медичними виробами Soliris alexion (діюча речовина Екулізумаб (англ. Eculizumab), які в Україні, не сертифіковані. У зв?язку із цим, позивачка знайшла країну, де вказаний препарат застосують у лікуванні за кордоном, тому періодично з сином необхідно виїжджати до Республіки Туреччина та інших країн, де зареєстровані такі медичні препарати для проходження курсу лікування. З огляду на це просить суд надати дозвіл матері на тимчасовий виїзд сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , до: ??Республіки Туреччина ??Королівства Іспанія ??Держави Ізраїль ??тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим ??Республіки Австрія ??Грецької Республіки ??Республіки Грузія ??Домініканської республіки ??Арабської Республіки Єгипет ??Республіки Індонезія, Чорногорії ??Держави Катар ??Республіки Маврикій ??Мальдівської Республіки ??Республіки Сейшельські Острови ??Республіки Сінгапур ??Королівства Таїланд ??Республіки Сербія ?Чеської Республіки, без дозволу (без згоди) та супроводу батька [PERSON] . 31.01.2023 позивач [PERSON] подала заяву про зміну предмета позову, розширивши перелік країн, на виїзд до яких просить надати дозвіл: Республіки Кіпр, Республіки Польща, Республіки Туреччина, Королівства Іспанія, ??Держави Ізраїль ??тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим ??Республіки Австрія ??Грецької Республіки ??Республіки Грузія ??Домініканської республіки ??Арабської РеспублікиЄгипет; Республіки Індонезія; Чорногорії; Держави Катар; Республіки Маврикій; Мальдівської Республіки; Республіки Сейшельські Острови; Республіки Сінгапур; Королівства Таїланд; Республіки Сербія; Королівства Нідерланди; Королівства Норвегія; Королівство Монако, Королівство Таїланд, Республіки Італія; Австралії; Китайської Народної Республіки; Королівства Бельгія; Королівства Данія; Республіки Франція; Федеративної Республіки Німеччина; Ірландії; Федеративної Республіки Бразилія; Республіки Колумбія; Канада; Японії; Об?єднаних Арабських Еміратів; Швейцарської Конфедерації; Королівства Швеція; Сполученого Королівства Великої Британії; Нідерланди; Іспанії; Угорщини, Соціалістична Республіка В?єтнам, Республіка Сінгапур, Французька Полінезія, Азербайджанська Республіка, Арменія, Йорданія, Індія, Непал, Куба, Оман, Андорра, Мексика, Румунії, Фінляндська Республіка, Малайзія, Співдружність Багмських Островів, Республіка Корея, Естонії, Хорватії, Острови Теркс і Кайкос, Сполучені Штати Америки, Болгарія, Словенія, Словаччина, Латвія, Литва, Молдова, Португалія, Чорногорія, Саудівська Аравія, Ямайка, Бахрейн,Чеської Республіки. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Щодо переліку країн, визначених у позовній заяві, пояснила, що деякі з цих країн необхідні не для лікування дитини, а для відпочинку. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 20 лютого 2020 року позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про що складено відповідний актовий запис за № 408. Від шлюбу сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , про що 11.08.2016 року зроблено відповідний актовий запис No 2955 та підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві; [PERSON] , [INFO] , про що 01.02.2018 року зроблено відповідний актовий запис N° 470 та підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 26.04.2021 року у справі No757/21234/21- стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти в розмірі однієї третини частини заробітку доходу, не менше п?ятдесяти відсотків, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання дітей: сина [PERSON] , сина [PERSON] , починаючи з 20.04.2021 року до досягнення ними повноліття. Наразі Шевченківським відділом державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) відкрито виконавче провадження No 66047625 щодо стягнення аліментів на утримання дітей. З матеріалів справи вбачається, що молодший син сторін - [PERSON] має рідкісне генетичне захворювання - гемолітико-уремічний синдром, що потребує спеціального режиму лікування. Позивач [PERSON] зазначає, що оскільки в Україні лікарські засоби, необхідні для лікування дитини, із діючою речовиною Екулізумаб (англ. Eculizumab), не сертифіковані, наявні всі підстави для задоволення позовних вимог та надання дозволу на виїзд неповнолітнім дітям за кордон без згоди батька. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року,вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 р. дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. У постанові від 12.04.2017 р. у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Положеннями статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність надання дозволу на виїзд дітей до такого широкого переліку країн. Крім того, з матеріалів справи не вбачається ні встановлення чіткого часового проміжку перебування позивачки [PERSON] з малолітніми дітьми закордоном, ні чіткого визначення країн, необхідних для лікування дитини. Крім того, Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 643/1090/17, наголосив, що не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов`язків батьків відносно виховання дитини. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що заявлені позивачем вимоги не є такими, що відповідають інтересам дитини та є такими, що суперечать рівності батьківських прав щодо виховання дитини, тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed