Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову. В грудні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та обґрунтовує тим, що він працював в ДП «МА «Бориспіль» на посаді старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій. Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №11-07/1-1597/п від 28 листопада 2022 року позивач був звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. [PERSON] посилається на те, що його вивільнення з роботи було проведено з численними порушеннями закону. Зокрема, відповідач не повідомив профспілкову організацію про скорочення штату працівників, а також не отримав від профспілкової організації згоду на звільнення позивача з роботи. Крім того, [PERSON] погодився на переведення його на посаду радника генерального директора або іншу посаду, що відповідає його кваліфікації. У зв`язку з тим, що позивач має безперервний стаж роботи з 17 грудня 2010 року по 1 грудня 2022 року, він має переважне право на залишення на роботі. [PERSON] є матеріально відповідальною особою, згідно з Положенням про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №879 від 2 вересня 2014 року, звільнення позивача з роботи допускалось після передачі ввірених йому матеріальних цінностей. [PERSON] є членом добровольчого формування Бориспільської міської територіальної громади №1, на час виконання громадських обов`язків за ним зберігається місце роботи. Ця обставина свідчить про те, що звільнення позивача з роботи було проведено всупереч гарантії, передбаченої ч.1 ст.119 КЗпП України. Тому [PERSON] просить суд визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №11-07/1-1597/п від 28 листопада 2022 року, поновити позивача на роботі в ДП «МА «Бориспіль» на посаді старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій, а також стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримує позов та наполягає на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] не визнає позов та заперечує проти його задоволення. В обґрунтування своїх заперечень він посилається на те, що 17 червня 2022 року генеральний директор ДП «МА «Бориспіль» надіслав головам професійних спілок ДП «МА «Бориспіль» лист №01-22-510, в якому він повідомив про скорочення штату працівників. Як вбачається з ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану звільнення працівника з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України не потребує попередньої згоди профспілкової організації. [PERSON] та його представник [PERSON] не подали докази на підтвердження того, що позивач надавав згоду на переведення його на іншу посаду, зокрема на посаду радника генерального директора. У зв`язку з тим, що скорочена посада, яку обіймав [PERSON] , була єдиною на підприємстві, правила ст.42 КЗпП України, які передбачають переважне право працівника на залишення на роботі, не поширюються на спірні правовідносини. Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №879 від 2 вересня 2014 року, не передбачає обмежень звільнення з роботи матеріально відповідальних осіб, зокрема до передачі ввірених їм матеріальних цінностей. У зв`язку з тим, що в ДП «МА «Бориспіль» був запроваджений простій, у [PERSON] був відсутній робочий час. В такому випадку гарантія, передбачена ч.1 ст.119 КЗпП України, також не поширюється на спірні правовідносини. Ці обставини свідчать про те, що звільнення позивача з роботи було проведено з дотриманням порядку, передбаченого законом. Тому представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити у задоволенні позову. 2. Інформація про рух цивільної справи. Зі змісту протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2022 року (а.с.53) вбачається, що цивільна справа за позовом, пред`явленим [PERSON] , була розподілена судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області Семенюті О.Ю. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 3 січня 2023 року (а.с.55) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 30 січня 2023 року (а.с.183-184) був продовжений строк для подання [PERSON] відповіді на відзив. 3. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. [PERSON] працював в ДП «МА «Бориспіль» на посаді старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій. Ця обставина підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , заведеної на ім`я позивача (а.с.15-23). Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.10-1 від 24 лютого 2022 року (а.с.169) у зв`язку з введенням військового стану на всій території України, оголошенням загальної мобілізації та закриттям повітряного простору України в ДП «МА «Бориспіль» з 24 лютого 2022 року був встановлений простій у всіх структурних підрозділах підприємства. Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.1-2 від 17 червня 2022 року (а.с.70-73) у зв`язку зі змінами в організації виробництва та з метою оптимізації управлінських процесів з 1 вересня 2022 року в штатному розписі служби інформаційних технологій була скорочена посада старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій. 22 серпня 2022 року [PERSON] уклав з добровольчим формуванням Бориспільської міської територіальної громади №1 контракт добровольця територіальної оборони (а.с.30-31). Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.1-7 від 1 вересня 2022 року (а.с.119) дата скорочення посади старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій була змінена на 1 грудня 2022 року. Наказом генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №11-07/1-1597/п від 28 листопада 2022 року (а.с.68-69) [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Спірні правовідносини регулюються главою ІІІ «Трудовий договір» КЗпП України та Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 4. Норми права, якими керується суд при вирішенні спору. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. Відповідно до п.2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно з ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Згідно з ч.1, ч.3 ст.492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ч.2 ст.492 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Згідно з ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №359/2467/20 (провадження № 61-8055св22), застосування ст.42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади. Якщо посада, яку займає працівник, на підприємстві є єдиною й будь-яка перевага в цьому випадку не може бути реалізована, тому у роботодавця немає підстав для з`ясування наявності у позивача переважного права на залишення на роботі та застосування ст.42 КЗпП України. Право на залишення на роботі, передбачене ч.1 ст.42 КЗпП України, не застосовується для працевлаштування в новоутворених структурних підрозділах (при зміні організаційної структури), оскільки переважне право на залишення на роботі не є тотожним переважному праву на працевлаштування на нову посаду у новостворених підрозділах. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №310/9294/18 (провадження № 61-16809св20), від 09 квітня 2020 року у справі №760/21020/15 (провадження № 61-37686св18). Відповідно до ч.1 ст.119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Згідно з ч.3 ст.64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до ч.2 ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц (провадження №61-312св17), від 6 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц (провадження №61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18 (провадження №61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17 (провадження №61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Зокрема, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Наведені правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі №444/2600/19 (провадження №61-13999св20), від 22 липня 2021 року у справі №456/57/20 (провадження №61-6288св21), від 23 липня 2021 року у справі №766/12805/19 (провадження №61-7098св21), від 27 серпня 2021 року у справі №712/10548/19 (провадження №61-10299св21), від 09 грудня 2021 року у справі №646/2661/20 (провадження № 61-7496св21), від 24 січня 2022 року у справі №358/404/20 (провадження № 61-15621св21). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. 20 червня 2022 року т.в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» надіслав [PERSON] листи №01-22-520 та №01-22-521 (а.с.81, 90), в яких він попередив позивача про звільнення з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а також запропонував йому перелік посад, що були вакантними на підприємстві станом на 20 червня 2022 року та містились в службовій записці №29-10-53 від 20 червня 2022 року (а.с.88-89, 97-98). Однак зі змісту рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.103, 106) вбачається, що [PERSON] не отримав означеної вище кореспонденції. Тому 13 вересня 2022 року т.в.о. генерального директора ДП «МА «Бориспіль» повторно надіслав [PERSON] лист №01-22-584 (а.с.120-121), в якому він попередив позивача про звільнення з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, а також запропонував йому перелік посад, що були вакантними на підприємстві станом на 13 вересня 2022 року та містились в службовій записці №29-10-109 від 13 вересня 2022 року (а.с.129-131). Зі змісту рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.133) вбачається, що [PERSON] отримав означену вище кореспонденцію 15 вересня 2022 року. У зв`язку з тим, що позивач був попереджений про наступне вивільнення більше ніж за два місяці, звільнення його з роботи було проведено з дотриманням вимог, передбачених ст.492 КЗпП України. Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався і триває донині. В такому випадку за правилом, передбаченим ч.2 ст.5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України не потребувало попередньої згоди профспілкової організації, адже він не був обраний до профспілкових органів. В матеріалах цивільної справи міститься копія листа генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-22-510 від 17 червня 2022 року (а.с.78), зі змісту якого вбачається, що відповідач повідомляв голів професійних спілок ДП «МА «Бориспіль» про скорочення штату працівників. Тому суд критично оцінює доводи [PERSON] щодо невиконання керівництвом ДП «МА «Бориспіль» обов`язку, передбаченого ч.3 ст.22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України [PERSON] та його представник [PERSON] не подали жодного доказу на підтвердження того, що позивач повідомив ДП «МА «Бориспіль» про згоду на переведення на будь-яку вакантну посаду, зокрема на посаду радника генерального директора. Зі змісту наказу генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №01-07.1-2 від 17 червня 2022 року вбачається, що група матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій складалась зі старшого агента з постачання (керівника групи), а також з агентів постачання. Ця обставина свідчить про те, що посада, яку займав [PERSON] , була єдиною в ДП «МА «Бориспіль». Як вбачається з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2022 року у справі №359/2467/20 (провадження № 61-8055св22), в такому випадку ст.42 КЗпП України, яка передбачає переважне право працівника на залишення на роботі, не поширюється на спірні правовідносини. Крім того, зі змісту п.1 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №879 від 2 вересня 2014 року, вбачається, що вказаний нормативно-правовий акт визначає лише порядок проведення інвентаризації активів і зобов`язань та оформлення її результатів, а не процедуру вивільнення працівника з роботи. Ця обставина свідчить про те, що означене Положення також не поширюється на спірні правовідносини. Перебування [PERSON] у складі добровольчого формування Бориспільської міської територіальної громади №1 не перешкоджало ДП «МА «Бориспіль» вносити зміни в організацію виробництва з метою оптимізації управлінських процесів. Такий висновок суду ґрунтується на ч.3 ст.64 та ч.2 ст.65 ГК України, а також кореспондується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц (провадження №61-312св17), від 6 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц (провадження №61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі №297/868/18 (провадження №61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі №373/2133/17 (провадження №61-8393св20). У випадку скорочення посади, яку займає працівник, що задіяний у виконанні державних або громадських обов`язків в розумінні ч.1 ст.119 КЗпП України, право на збереження за таким працівником місця роботи (посади) полягає у проведенні з ним заходів, передбачених ст.492 КЗпП України. Однак ДП «МА «Бориспіль» вже виконало з позивачем вказані заходи. Тому суд критично оцінює посилання [PERSON] на порушення ч.1 ст.119 КЗпП України, адже у нього було достатньо можливостей для обрання вакантної посади, яка б відповідала його кваліфікації. Проте позивач безпідставно не скористався такими можливостями, що свідчить про його недобросовісну поведінку. З огляду на це суд висновує щодо відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу генерального директора ДП «МА «Бориспіль» №11-07/1-1597/п від 28 листопада 2022 року, для поновлення [PERSON] на посаді старшого агента з постачання (керівника групи) групи матеріального забезпечення інформаційних технологій виробничого відділу служби інформаційних технологій, а також для стягнення з ДП «МА «Бориспіль» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тому у задоволенні позову, пред`явленого [PERSON] , належить відмовити в повному обсязі. 6. Розподіл судових витрат. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що на оплату професійної правничої допомоги [PERSON] витратив грошові кошти в загальному розмірі 14500 гривень 00 копійок (6500,00 + 2000,00 + 6000,00). Ця обставина підтверджується квитанціями №3056739 від 28 грудня 2022 року, №3005801 від 21 лютого 2023 року та №3005806 від 7 березня 2023 року (а.с.48, 217, 218). Однак у задоволенні пред`явленого позову відмовлено в повному обсязі. З огляду на це суд висновує, що підстави для відшкодування [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу відсутні.

Outcome: dismissed