Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

10 березня 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , в якій вона просить суд стягувати відповідача [PERSON] , [INFO] , на свою користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , яка продовжує навчання у КЗ « Одеській обласний базовий медичний фаховий коледж» у розмірі 5\~000 (п`яти тисяч гривень) щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання або до досягнення [PERSON] двадцятитрьохрічного віку залежно від того, яка з вказаних подій настане раніше. За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 30 травня 2022 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання (у твердій грошовій сумі) було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. У перше судове засідання сторони не з`явилися. 1 липня 2022 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про відкладення судового засідання. 4 липня 2022 року від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Одночасно з цим вона звернулася до суду з заявою про витребування доказів, яку суд ухвалою від 15 липня 2022 року задовольнив. На виконання вказаної вище ухвали до суду 20 липня 2022 року та 25липня 2022 року надійшов лист з Адміністрації Державної прикордонної служби України про перетин кордону [PERSON] . 27 липня 2022 року з Головного управління ДПС в Одеській області надійшов лист, у якому повідомлялося, що інформація про доходи, отримані відповідачем [PERSON] у період з І кварталу 2020 року по І квартал 2022 року у Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відсутня. 3 серпня 2022 року надійшли відомості з Територіального сервісного центру МВС № 5141, з яких вбачається, що на ім`я [PERSON] зареєстровано три транспортних засоби. У судове засідання, призначене на 17 серпня 2022 року сторони не з`явилися; відповідач подав до канцелярії заяву, в якій він просив суд відкласти слухання справи задля надання йому часу ознайомитися з матеріалами справи та підготувати відзив на позовну заяву. 14 вересня 2022 року від [PERSON] надійшов відзив, в якому він зазначив, що не ухиляється від свого обов`язку щодо утримання спільної з позивачкою доньки. Окрім іншого він має на своєму утриманні малолітню від другого шлюбу дитину: дочку [PERSON] . В даний час він не працює, але по мірі можливості допомагає у вихованні та утриманні дочки. Одночасно відповідач зазначив, що він на своєму утриманні має непрацездатного батька, [PERSON] , який є інвалідом другої групи та потребує постійного догляду та супроводження. Просить суд взяти до уваги його відзив та відмовити у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання (у твердій грошовій сумі) на підставі того, що вона є необгрунтованою. У судовому засіданні, яке відбулося 14 вересня 2022 року за участю відповідача [PERSON] , останній надав свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог та пояснив, що він постійно спілкується зі своєю донькою, [PERSON] та регулярно підтримує її фінансово і жодного разу вона не скаржилася відповідачеві на необхідність у фінансовій підтримці та нестачі коштів. При цьому відповідач запропонував суду заслухати сума [PERSON] . Ухвалою суду від 14 вересня 2022 року до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору було залучено [PERSON] . Судове засідання було відкладено на 4 жовтня 2022 року задля сповіщення третьої особи. В судове засідання 4 жовтня 2022 року з`явився відповідач. Позивачка та третя особа не з`явилися, у суду були відсутні докази належного сповіщення третьої особи, а тому судове засідання було відкладено на 10 листопада 2022 року. Крім того суд ухвалив направити запит щодо з`ясування зареєстрованого місця проживання третьої особи. 5 жовтня 2022 року до суду від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де зазначила, що просить суд задовольнити її вимоги викладені у позовній заяві; спростувала твердження відповідача, що він регулярно допомагає їх спільній доньці матеріально, а також звернула увагу суду, на те, що дитина навчається за денною формою навчання та не має можливості самостійно заробляти кошти. До відповіді на відзив позивачка надала також заяву [PERSON] , в якій вона просить суд здійснювати розгляд справи за її відсутності. 10 листопада 2023 року судове засідання не відбулось по причині перебування головуючої судді на лікарняному. У судове засідання, призначене на 30 листопада 2022 року ніхто із учасників справи не з`явився. Ухвалою суду від 30 листопада суд визнав явку [PERSON] у судове засідання обов`язковою та відклав розгляд справи. Враховуючи заплановані головуючою суддею відпустки у період з 19.12.2022 року по 30.12.2022 року та у період з 16.01.2023 року по 20.01.2023 року, наступне судове засідання було призначене на 09.02.2023 року. У судове засідання, яке відбулося 9 лютого 2023, ніхто із учасників справи не з`явився; у з із відсутністю відомостей про належне сповіщення сторін про місце, дату та час судового засідання. Крім того у суду на день проведення судового засідання були відсутні докази сповіщення позивачки про ухвалене судом рішення про визнання її явки обов`язковою. суд ухвалою, занесеною до протоколу вказаного судового засідання, відклав розгляд справи на 06 березня 2023 року. У судове засідання, яке відбулося 6 березня 2023 року ніхто із учасників справи не з`явився. Від позивачки та третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за відсутністю. Усі учасники справи належним чином та завчасно повідомлялися про місце, дату та час судового засідання, причини неявки до суду не повідомили, жодних заяв та клопотань до суду не надали. Також 13.02.2023 року надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, які ухвалою суду від 06 березня 2023 року повернуті без розгляду. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку із неявкою усіх учасників справи у судове засідання, його фіксування за допомогою технічних засобів не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, ознайомившись із позовною заявою, відзивом, відповіддю на відзив, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази та заслухавши пояснення відповідача, дійшов до наступних висновків. Судом було встановлено, що 7 червня 2003 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] у подружжя народилася донька [PERSON] , яка наразі проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 1 вересня 2021 року [PERSON] була зарахована до КЗ «Одеський обласний базовий медичний фаховий коледж» на спеціальність «акушерська справа», де нараз продовжує навчання. Як зазначає позивач у позовній заяві, донька навчається у вказаному навчальному закладі на денній формі, а тому не має змоги влаштуватися на роботу задля отримання доходу. Окрім того, позивач наразі тимчасово не працює, а тому не має можливості утримувати дитину. При цьому, як зазначає позивач, батько дитини відповідач у справі, працює та отримує заробітню плату, а тому він має можливість утримувати їх спільну дитину. [INFO] [PERSON] досягла повноліття. Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину). Зазначена правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 225/1447/16-ц та від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16-ц. Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання цього обов`язку, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Разом з тим, судом при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу та проживання за місцем його знаходження. Аналогічна правова позиція висвітлена в Постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 761/10510/17. Відтак з системного аналізу вказаних норм слідує, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з продовженням навчання та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Аналізуючи викладені вище правові норми, судом відзначається, що правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання дітей, більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими вказаний обов`язок встановлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справ в судовому засіданні. При визначенні розміру аліментів, відповідно до вимог ст.ст. 182, 200 СК України, судом враховуються матеріальне становище сторін, інші обставини, які впливають на висновки суду щодо доведеності існування потреби у матеріальної допомозі у період навчання [PERSON] , а також доведеності існування умов, за яких відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній доньці. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд звертає увагу на те, що позивач не довела суду ті обставини на які посилається, як на підставу позову. Позивачка не надала суду жодного доказу того, що їх спільна з відповідачем донька потребує матеріальної підтримки та не має змоги самостійно отримувати дохід. Так, з копії довідки, наданої навчальним закладом, вбачається, що 1 вересня 2021 року [PERSON] була зарахована до КЗ «Одеський обласний базовий медичний фаховий коледж» на спеціальність «акушерська справа», однак у ній не вказана форма навчання. Тобто позивач не надала суду доказів того, що її донька навчається на денній формі. Також позивачкою не надано доказі того. Що її донька не отримує стипендію або доказів отримання та її розміру. Більш того, позивач просить суд стягувати з відповідача аліменти у розмірі 5\~000 гривень, однак не обґрунтовує таку суму аліментів, не надає жодних доказів на підтвердження понесених витрат на утримання повнолітньої дитини, не зазначає вартість навчання, підручників, проїзду, харчування тощо. При цьому саме через ненадання позивачкою доказів на підтвердження витрат на утримання повнолітньої доньки та доказів наявності або відсутності у [PERSON] доходу та його розміру, суд визнав явку позивачки обов`язковою. Суд двічі надсилав вказану ухвалу на адресу позивачки, проте позивачка не виявила бажання бути присутньою у судовому засіданні. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 7 статті 81 ЦПК України прямо зазначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд був позбавлений можливості самостійно витребувати докази щодо понесення позивачкою витрат на утримання повнолітньої доньки та їх розміру, так само як не міг отримати докази щодо доходів [PERSON] . Тільки дослідження цих доказів у сукупності дозволилоб суду встановити факт того, що [PERSON] , яка продовжує навчання у зв`язку із цим потребує матеріальної допомоги від батьків. Так само суду не надано доказів того, що позивачка надає матеріальну допомогу доньці та доказів розміру такої допомоги. Щодо твердження позивачки, що відповідач працює у відділі продаж приватного підприємтсва «Чорноморська рів`єра» та отримує заробітну плату, однак з відомостей, отриманих судом з Головного управління ДПС в Одеській області, відомості про доходи відповідача за період з І кварталу 2020 по І квартал 2022 року відсутні. Наявність у власності відповідача транспортних засобів та перетин ним кордону у період з 2017 по 2022 роки не підтверджують розмір доходів останнього. Таким чином лише та обставина, що на батьків може бути покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальну допомогу, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року за №640/21562/15-ц та від 29.08.2019 року за №405/8423/16-ц. Відповідно до ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Суд констатує, що матеріали справи не містять жодних доказів як можливості відповідача сплачувати аліменти на утримання своєї повнолітньої дочки, так і потреби останньої в матеріальній допомозі від свого батька у зв`язку саме із навчанням останньої та неможливості працевлаштуватися для забезпечення своїх потреб. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків ….. має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, задоволенню не підлягають, з наведених вище мотивів та підстав.

Outcome: dismissed