Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Позов мотивувала тим, що 04 лютого 2020 року між ними був укладений договір позики, за яким вона передала відповідачці 2000 доларів США, які позичальник зобов`язалась повернути до 04 березня 2020 року. Згодом 06 лютого 2021 року між позивачем та відповідачкою був укладений ще один договір позики, за яким позивач передала відповідачці 2000 доларів США, а остання зобов`язалась повернути кошти до 06 лютого 2022 року. На підтвердження виникнення зобов`язань за вказаними договорами позики [PERSON] надала розписки, які були написані власноручно в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Однак у визначений строк відповідачка позичені кошти не повернула. У\~зв`язку з невиконанням відповідачкою зобов`язань за договорами позики, позивач просить стягнути з відповідачки суму позики 4 000 доларів США, 3 % річних 261 долар США, 1559,53 грн судового збору, а також 5000 грн. витрат на правову допомогу. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, але від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка [PERSON] в судове засідання\~ не з`явилась,\~ про причини неявки суду не повідомила, про дату та час судового засідання повідомлялася належним чином. Оскільки відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі\~ст. 280 ЦПК України\~на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2\~ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] уклали договори позики, а саме: 04 лютого 2020 року на суму 2000 доларів США з терміном повернення до 04 березня 2020 року та 06 лютого 2021 року на суму 2000 доларів США з терміном повернення до 06 лютого 2022 року. На підтвердження виникнення зобов`язань за вказаними договорами позики [PERSON] надала [PERSON] власноручно написані розписки, оригінали яких долучено до матеріалів справи (а.с.5-6). Зі змісту розписок вбачається, що відбулася передача грошових сум від позикодавця [PERSON] до позичальника [PERSON] . У вказаний в договорах позики строк відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, належні позивачу грошові кошти не повернула. Статтею 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ч. 1\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1\~ст. 1047 ЦК України). Частиною 2 ст.\~1047\~ЦК України допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ч.\~1\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. \~Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.\~Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта,\~крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України;\~у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку\~позичальника\~є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд зазначає, що була висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові\~від\~04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18. Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Таким чином, враховуючи, що розписки містять зобов`язання повернути грошові кошти саме в іноземній валюті, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з\~ [PERSON] \~на користь позивача [PERSON] боргу у валюті, визначеній договорами. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення боргу в сумі 4000 доларів США підлягають задоволенню. Щодо частини позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних, суд відмічає таке: Так, позивач просить стягнути з боржника за невиконання зобов`язань 3 % річних за весь час прострочення за договором позики від 04 лютого 2020 року по 17 січня 2023 року та за договором позики від 06 лютого 2021 року по 17 січня 2023 року. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розписці від 04 лютого 2020 року вказаний строк виконання зобов`язання, а саме 04 березня 2020 року. До вказаної дати позичальник борг не сплатив, тому у позикодавця виникло право вимоги стягнення 3 відсотків річних, за період з 04 березня 2020 року до 17 січня 2023 року. З відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3 відсотків річних в сумі 172 долари США (2000 х 3% / 100% х 1049 днів). В розписці від 06 лютого 2021 року вказаний строк виконання зобов`язання, а саме 06 лютого 2022 року. До вказаної дати позичальник борг не сплатив, тому у позикодавця виникло право вимоги стягнення 3 відсотків річних, за період з 06 лютого 2022 року до 17 січня 2023 року. З відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3 відсотків річних в сумі 57 доларів США (2000 х 3% / 100% х 345 днів). Отже, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 3 відсотків річних в сумі 229 доларів США за договорами позики. Відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, відповідно до\~статті\~141 ЦПК України\~з відповідачки слід стягнути на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1559,53 грн. Для підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, які позивач понесла у зв`язку з розглядом справи, нею надано: копію ордеру про надання правничої допомоги №б/н від 16 січня 2023 року, копію свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, квитанцію про сплату в сумі 5000 грн. (а.с. 10-12). Таким чином, витрати на правничу допомогу об`єктивно підтверджуються, є співмірними із складністю справи, витраченим адвокатом часом, тому підлягають стягненню з відповідачки на корить позивача в сумі 5000 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial