Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Харчука О. П. звернувся до суду з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив: - визнати протиправними дії АТ КБ «ПриватБанк»; - стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 168 939,69 грн, з яких: 92 756,20 грн - безпідставно набуті грошові кошти; 47 531,10 грн - проценти; 28 652,39 грн - інфляційні збитки. На обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] - адвокат Харчук О.П. посилався на те, що у листопаді 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 24.11.2014, в якому просило стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором станом на 04.10.2020 у розмірі 56 392,71 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 46 445,21 грн; в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту - 0,00 грн; заборгованості за простроченим тілом кредиту - 46 445,21 грн; заборгованості за нарахованими відсотками - 0,00 грн; заборгованості за простроченими відсотками - 9 947,50 грн.; заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно з статтею 625 ЦК України - 0,00 грн; нарахованої пені -0,00 грн; нарахованої комісії та судових витрат у розмірі сплаченого судового збору - 2 102 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року у справі № 754/15027/20, яке набрало законної сили, позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, залишено без задоволення. Залишаючи позов без задоволення, суд виходив з того, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору б/н від 24.11.2014 АТ КБ «ПриватБанк» дотримало вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Згідно з наданим банком розрахунком боргу та випискою по особовому рахунку [PERSON] користувався кредитною карткою, отримував кредитні кошти та погашав кредит. Розраховуючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 46 445,21 грн., позивач зараховує кошти, якими відповідач поповнював свій картковий рахунок в рахунок сплати відсотків, що неправомірно нараховано банком. Отже, вищевказаним рішення суду встановлено, що відсотки нараховувались [PERSON] неправомірно та на їх погашення банком списувались кошти з його карткового рахунку, зокрема ті, якими він поповнював свій картковий рахунок. Враховуючи викладене, безпідставне списання відповідачем коштів із його карткового рахунку в розмірі 92 756,20 грн. на погашення відсотків, які нараховані неправомірно покладає на АТ КБ «ПриватБанк» обов`язок повернути безпідставно отримані кошти в розмірі 92 756,20 грн. 19 листопада 2021 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 29 квітня 2022 року від АТ КБ «ПриватБанк» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому заявник просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року у справі № 754/15027/20 не є підставою для припинення зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» надання безпроцентних кредитів забороняється. Згідно з випискою за договором по рахунку [PERSON] , останнім станом на 15 жовтня 2017 року було отримано коштів за весь період користування у розмірі 80 096,28 грн, а повернуто 56 932,78 грн, тому на дату початку розрахунку, визначену позивачем, навіть у разі не нарахування відсотків за користування кредитними коштами переплати не було. Окрім розрахунку стягнутих процентів за кредитним договором позивачем не надано жодного первинного бухгалтерського документу, який був би доказом саме сплати відповідних коштів, їх розміру та дати. Наданий позивачем розрахунок є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог до відповідача. 10 серпня 2022 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. постановлено здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи із свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 листопада 2014 року [PERSON] уклав кредитний договір № б/н, відповідно до якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який надалі збільшився до 44 000 грн. У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року у справі № 754/15027/20, яке набрало законної сили, позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, залишено без задоволення. Рішення місцевого суду мотивовано тим, що при укладенні договору б/н від 24 листопада 2014 року банком не додержано вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Також суд зазначив про те, що [PERSON] згідно з наданим розрахунком та випискою по особовому рахунку, користувався кредитною карткою, отримував кредитні кошти по погашав кредит. Разом з тим, розраховуючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 46 445,21 грн, позивач зарахував кошти, якими відповідач поповнював свій картковий рахунок, в рахунок сплати відсотків, що неправомірно нараховані банком. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з розрахунком стягнутих відсотків за кредитним договором, наданим позивачем, [PERSON] за період з 30 квітня 2015 року до 01 липня 2020 року в рахунок сплати відсотків сплачено 92 756,20 грн. Позивач звертався до АТ КБ «ПриватБанк» з досудовою вимогою, в якій, врахувавши рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2021 року у справі № 754/15027/20, просив банк повернути йому у строк 10-денний строк з моменту отримання цієї вимоги безпідставно списані грошові кошти у розмірі 92 756,20 грн, шляхом їх перерахування на його банківський рахунок, відкритий у АТ «Райффайзен Банк». Згідно з відповіддю АТ КБ «ПриватБанк» від 15.09.2021 № 20.1.0.0.0/7-210820/2997, адресованою [PERSON] , банк посилався на те, що у резолютивній частині судового рішення, ухваленого у справі № 754/15027/20, відсутні будь-які приписи щодо повернення сплачених коштів, припинення зобов`язань за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2014 року, укладеним між [PERSON] та банком. Крім того, банк, з урахуванням вимог чинного законодавства України та умов договору, просив погасити заборгованість, яка існує у [PERSON] перед банком. АТ КБ «ПриватБанк» надано розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним 24 листопада 2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», станом на 04 жовтня 2020 року, згідно з яким загальна сума коштів внесених клієнтом становить 134 287,26 грн, загальна сума витрачених клієнтом кредитних коштів - 94 523,44 грн, різниця між коштами, внесеними клієнтом та коштами, які пішли на погашення заборгованості - 31 416,59 грн. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, укладеним 24 листопада 2014 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», станом на 04 жовтня 2020 року (з урахуванням контррозрахунку, наданого позивачем від 02 лютого 2023 року, загальна сума коштів, внесених клієнтом, становить 128 827,36 грн., загальна сума витрачених клієнтом кредитних коштів - 94 523,44 грн., різниця між коштами, внесеними клієнтом та коштами, які пішли на погашення заборгованості - 24 295 грн. Представником [PERSON] - адвокатом Харчуком О. П. надано контррозрахунок заборгованості, відповідно до якого за період з 28 січня 2015 року до 31 березня 2020 року [PERSON] сплачено за кредитним договором 131 653,75 грн. Відповідно до розрахунку стягнутих відсотків за кредитним договором № б/н від 24 листопада 2014 року, укладеним між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк», за період з 30 квітня 2015 року до 01 липня 2020 року, позивачем сплачено в рахунок відсотків 92 756,20 грн. При вирішенні спору суд приймає до уваги те, що згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання гл. 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення гл. 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень гл. 83 ЦК України. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. У той самий час сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 912/2601/19. Встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списало з карткового рахунку [PERSON] 92 756,20 грн на погашення відсотків, нарахування яких було здійснено банком безпідставно. У добровільному порядку банк зазначені грошові кошти [PERSON] не повернув, тому з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] підлягають стягненню безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 92 756,20 грн. Разом з тим, підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання протиправними дій банку та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] процентів та інфляційних збитків, суд не вбачає з огляду на таке. Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів не виникає у випадку повернення безпідставно отриманих коштів, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав. У ч. 2 ст. 1214 ЦК України передбачено можливість стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України. Проценти, зазначені у ст. 536 ЦК України - це плата за користування чужими коштами, у тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми. Підставою для застосування до правовідносин положень ст. 536 ЦК України є факт користування чужими коштами. Якщо сторони не встановили розмір процентів, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] просив стягнути з банку на його користь проценти на інфляційній збитки, оскільки банком безпідставно списано з його карткового рахунку грошові кошти на погашення відсотків. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). З огляду на викладене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірність дій АТ КБ «ПриватБанк» та підстав для стягнення з банку на його користь процентів в розмірі 47 531,10 грн. та інфляційних збитків у розмірі 28 652,39 грн. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір в сумі 928,95 грн. у частині позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, від сплати якого позивач був звільнений відповідно положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: partial