Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

11 листопада 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю Управлінська компанія «Житло-Сервіс» (далі ТОВ УК «Житло-Сервіс») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначило наступне. Позивач належним чином виконав перед відповідачем, яка є власником квартири [ADDRESS] своє зобов`язання щодо надання житлово-комунальних послуг (утримання будинку та опалення) проте відповідач, будучи споживачем вказаних послуг за даною адресою, неналежним чином здійснює їх оплату, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 15228,90 грн., що утворилась за період з 01.08.2020 по 31.07.2022: по договору «Про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території» від 09.02.2017 року в розмірі 9651,69 грн., по договору «Про послуги з централізованого опалення» від 29.10.2018 в розмірі 5577,21 грн., суму інфляційних нарахувань в розмірі 653,5 грн., 3% річних в розмірі 203,9 грн., та судовий збір в розмірі 2 348,76 грн. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.11.2022 р. у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 14.02.2023 від відповідача до суду надійшов відзив, у якому остання визнала суму заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 15228,90грн., заперечувала щодо стягнення з неї штрафних санкцій в розмірі 857.40грн., оскільки вони були нараховані у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19 та просить реструктурувати суму заборгованості в розмірі 15228,90 грн. строком на 12 місяців, а судові витрати покласти на позивача. 27.02.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення на відзив в яких він зазначив про необґрунтованість посилання відповідачем на положення ч.15 прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних, оскільки зазначені доводи стосуються до кредитних договорів, а не до відносин, що врегульовані договорами з житлово-комунальних послуг. В судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, 28.02.2023 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. В судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, до початку розгляду справи по суті відповідач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позов в частині основного боргу в розмірі 15228,90 грн. визнала, а в частині стягнення інфляційних нарахувань в розмірі 653,50 грн., 3% річних в розмірі 203,90 грн. і судового збору в розмірі 2 348,76 грн. - просила позивачу відмовити, а також заявила клопотання про розстрочення сплати боргу строком на 12 (дванадцять) місяців. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. ТОВ УК «Житло-Сервіс» з 01.08.2016 здійснює обслуговування та експлуатацію житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до договору «Про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території» від 09.02.2017 та договору «Про послуги з централізованого опалення» від 29.10.2018, відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг, які надаються позивачем за даною адресою. Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, ст. 10 ЖК України встановлено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію, а ст. 66 ЖК України передбачено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири. Статтею 151 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Так, відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (чинного на момент виникнення спірних відносин) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV (чинного на момент виникнення спірних відносин) залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" №1875-ІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг. Даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Згідно з п. 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 1992 року № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово - комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги»№2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач належним чином не сплачував за надані йому житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, з 01.08.2020 по 31.07.2022 за ним утворилась заборгованість, яка складає 15228,9грн., що складається зі заборгованості по договору «Про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території» від 09.02.2017 в розмірі 9651,69грн. та по договору «Про послуги з централізованого опалення» від 29.10.2018 в розмірі 5577,21грн. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що правовідносини, які передбачають обов`язок споживача оплатити фактично надані житлово-комунальні послуги та право замовника послуг вимагати відповідної плати, є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, тому за прострочення його виконання підлягають застосуванню наслідки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України щодо стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних від простроченої суми (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13). Таким чином, згідно із розрахунком наданим позивачем, правильність якого перевірена судом, на суму заборгованості нараховано інфляційні втрати в розмірі 653,5грн. та 3% річних в розмірі 203,90 грн. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Таким чином, враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачка порушила свої зобов`язання по оплаті платежів за надані житлово-комунальні послуги, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача на свою користь заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги, за період з 01.08.2020 року по 31.07.2022 року, яка складається з: 9651,69грн. - заборгованість за договором «Про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території» та 5577,21грн. - заборгованість за договором «Про послуги з централізованого опалення», а також інфляційні втрати в розмірі 653,5грн. та 3% річних в розмірі 203,90 грн. Разом з тим, доводи відповідача, викладені нею у письмових поясненнях, згідно з якими, на її думку позивач не мав права нараховувати інфляційні втрати та 3% річних на період карантину, так як пунктом 4 частини 3 розділу Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короновірусної хвороби від 17 березня 2020 року, якими встановлено, що на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням короновірусної хвороби, та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки ( штрафів, пені за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги. Однак, суд відхиляє доводи відповідача в цій частині, виходячи з наступного. В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. по справі №127/15672/16, зазначено, що «статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується іззастосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові». Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення 3% річних в розмірі 203,90 грн. та інфляційних нарахувань в розмірі 653,50 грн., нарахованих на заборгованість, не є неустойкою (штрафними санкціями, як то зазначає відповідач), а є особливою формою відповідальності відповідачів за прострочення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України,- у разі задоволення позову, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір в розмірі 2 348,76 грн. Крім того, відповідачем заявлено клопотання про розстрочення сплати заборгованості строком на 12 місяців, суд вважає, що вказана заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Вказані обставини суд враховує, як такі, що дають підстави здійснити розстрочку виконання рішення суду. Відповідно до ч. 5 ст. 435 ЦПК України, розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Відповідач просить здійснити розстрочку виконання рішення суду на 12 місяців, однак з врахуванням вимоги ч. 5 ст. 435 ЦПК України, суд вважає за можливерозстрочити виконання рішення строком на 6 (шість) місяців, щомісячними платежами у розмірі 2 681 грн. 05 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved