Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

до Комінтернівського районного суду Одеської області на розгляд надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 24.07.2021 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано ЗАЦС міста Навої Навоїйської області Республіки Узбекистан, актовий запис № 2-2111-21-00756. Народжені у шлюбі спільні діти відсутні. Позивач є громадянином України, відповідач має посвідку на тимчасове місце проживання в Україні. З грудня 2022 року шлюбні відносини між сторонами припинені. Позивач зазначає, що підставою розірвання шлюбу є ті обставини, що через різні погляди на життя і обов`язки у подружжя, відсутність взаєморозуміння, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, шлюбні відносини між ними фактично припинені. 06.02.2023 року провадження у справі відкрито, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом учасників. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просить провести розгляд справи без його участі, наполягає на задоволенні позовних вимог. В судове засідання відповідач не з`явилась, подала до суду заяву, відповідно якої вимоги позову про розірвання шлюбу визнає у повному обсязі, просить розглянути справу за її відсутністю. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги, з огляду на наступне. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу № [NUMBER] , позивач та відповідач уклали шлюб. Вказаний шлюб зареєстровано ЗАЦС міста Навої Навоїйської області Республіки Узбекистан, актовий запис № 2-2111-21-00756 від 24.07.2021 року. Відповідач є громадянкою Республіки Узбекистан, після реєстрації шлюбу в Республіці Узбекистан, відповідач проживала на території України, що підтверджується довідкою № 11-25/09-2021/3945/1071. Крім того, відповідач має посвідку на тимчасове проживання в Україні № [NUMBER] , яка діє до 18.08.2023 року та була видана 19.08.2022 року. Станом на 02.02.2023 рік відповідач має зареєстроване місце перебування в Україні. Позивач є громадянином України, має на території України зареєстроване місце проживання. Згідно ст. 58 Закону України «Про міжнародне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умовами додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. За ч.1 ст. 16 цього Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Відповідно до ч.1 ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про застосування до правових наслідків шлюбу, укладеного між сторонами і його припинення права України, як права держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом не встановлено обставин того, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, в разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, тому, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З огляду на те, що відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене та

Outcome: approved