Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив: розірвати шлюб, зареєстрований 28.04.2018 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №866; малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з ним. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 28.04.2018 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. У даному шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя у них з відповідачем не склалось, через несумісність характерів та розбіжностей у поглядах на життя. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Їх сім`я фактично розпалась, оскільки з січня 2022 року вони припинили шлюбні відносини та на даний час він разом з сином [PERSON] проживають у місті Львів. Вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим, тому просить шлюб розірвати. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.02.2023 відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.02.2023 року канцелярією Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області було зареєстровано додаткові пояснення позивача [PERSON] , згідно з якими останній вказав, що спору між ним та відповідачем щодо того з ким із батьків буде проживати їх неповнолітній син не має, а тому просить заявлені позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Попередньо подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про день та час слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Попередньо відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі. Зазначила, що користуючись своїми правами повністю визнає заявлені позивачем позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. У зв`язку з неявкою учасників справи, відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 28.04.2018 року у Львівському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №866. У даному шлюбі в сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.01.2021 року. Як вбачається з витягів з реєстру територіальних громад за №2023/00671369 та за №2023/000671374 від 26.01.2023 року, позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином сторін [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. За змістом ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» - проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Судом з`ясовано, що сторони не підтримують шлюбних стосунків,не ведуть спільного господарства, відтак їх шлюб носить формальний характер та його збереження неможливе та недоцільне, оскільки буде суперечити інтересам позивача, в зв`язку з чим суд вважає, що відповідно до вимог ст. 112 Сімейного кодексу України шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо позовних вимог позивача про залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з ним, слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. До таких висновків прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 15.01.2020 року у справі №200/952/18 (провадження № 61-14859св19). Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Відповідач [PERSON] не подавала до суду своїх заперечень щодо проживання спільної дитини разом із позивачем. Більше того, остання повністю визнала позовні вимоги, в тому числі, в частині залишення спільного проживання сина разом з позивачем. Для забезпечення юридичної визначеності, судом може бути вирішено питання про визначення юридичного місця проживання дитини. Однак це судове рішення не належить до судових рішень про участь одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, перебування дитини на утриманні виключно одного з батьків. Законом встановлено інший порядок розгляду даних спорів. У відповідності до ст.141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За нормами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідачем визнано позов, вимоги позивача обґрунтовано належними правовими підставами. З цих підстав суд вважає, що позовні вимоги в частині залишення малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачем, слід задовольнити. При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що дане судове рішення не складає правову підставу для перетину державного кордону України, під час правового режиму воєнного стану в напрямку виїзду за межі України для військовозобов`язаної особи. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1073, 60 грн судового збору.

Outcome: approved