Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зазначала, що уклала з відповідачем шлюб, який зареєстрований 24.07.2005 року відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції, а/з №997. Від подружнього життя у них є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Причиною розпаду сім`ї стали різні погляди на життя, відсутність спільних інтересів та взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття любові та поваги один до одного, подружжя разом не проживають. Вважає, що шлюб набув формального характеру та його збереження неможливе. Просить шлюб, укладений з відповідачкою, розірвати, а також дітей [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу залишити проживати з батьком. Ухвалою Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 27.02.2023 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснити у порядку спрощеного провадження, відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України без повідомлення сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позовну заяву у строк 15 днів з дня отримання копії ухвали судді про відкриття провадження у справі. Відзив на позов не подано. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі, зареєстрованому 24.07.2005 року відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції, а/з №997, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 24.07.2005 року. Відповідно до копій свідоцтв про народження: серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , сторони є батьками неповнолітніх: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно положень ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частиною 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, між ними втрачено почуття любові та поваги один до одного. Позивачка не бажає перебувати в шлюбі з відповідачем. Наведене свідчить, що шлюб між сторонами розпався, і не відповідає своєму призначенню. Подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки з огляду на відсутність її згоди, яка є основою шлюбу. Таким чином, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Заявляючи вимогу щодо визначення місця проживання малолітніх дітей позивачка просила залишити їх біля відповідача, зазначивши, що спору про місце проживання дітей немає. Разом з тим ні позивачка, ні відповідач не надали суду жодних доказів на підтвердження проживання дітей з відповідачем та доказів наявності спору про місце проживання дітей. Не надано доказів також і того, що місце проживання сторін різне. З позовної заяви та з відповіді відділу адресно - довідкової роботи Управління ДМС України в Чернівецькій області вбачається, що і позивачка і відповідач зареєстровані та проживають в [ADDRESS] , а отже, подружжя проживають за однією адресою, де також проживають і їх діти. Відповідно до ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.3 і ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу та закладу охорони здоров`я в якому вона проживає. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] , враховуючи вказані норми Закону, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей з батьком не підлягають задоволенню, зважаючи на відсутність спору між батьками дітей про місце їх проживання. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Безспірність позовних вимог щодо визначення місця проживання дітей свідчить про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. На підставі ст.ст.24, 110, 112, 160, 161 СК України,

Outcome: partial