Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову представник позивача [PERSON] вказав, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який було розірвано рішення суду від 09 вересня 2022 року. Під час шлюбу у них з відповідачкою [INFO] народилась донька [PERSON] , а [INFO] народився син [PERSON] . Але під час розірвання шлюбу сторони не вирішили питання визначення місця проживання дітей. Наразі донька [PERSON] проживає разом із батьком, а син [PERSON] проживає із матір`ю. Тому позивач хоче в судовому порядку визначити місце проживання дітей. На відміну від дружини він здатен забезпечити нормальний розвиток і умови проживання для дітей. Ухвалою суду від 13 січня 2023 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, але його представник [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позов підтримує в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, але подала до суду заяву визнання позову в повному обсязі та проведення розгляду справи за її відсутності. Представник Органу опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області Ровгейша Н.Н. подала заяву з проханням проводити розгляд справи в цілому за її відсутності, врахувавши відомості, викладені у висновку органу опіки та піклування. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись з заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява не суперечить закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, оскільки подана нею особисто. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її права, свободи чи інтереси, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні. Дослідивши у підготовчому засіданні наявні в справі докази, суд встановив наступне. Сторони [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 грудня 2009 року, який було розірвано на підставі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 09 вересня 2022 року, ухваленого в справі № 723/2376/22 за позовом [PERSON] про розірвання шлюбу. Під час шлюбу у сторін [INFO] народилася донька [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] , що підтверджується відповідно свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 22 вересня 2010 року відділом РАЦС по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, та свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 10 липня 2019 року Харківським міським відділом державної РАЦС Головного територіального управління юстиції у Харківській області. З наявних в справі документів вбачається, що позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] наразі проживає за адресою: [ADDRESS] . Місце проживання дітей сторін зареєстроване за місцем проживання батька. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч.ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Тим більш, що батько не заперечує проти спілкування дитини з матір`ю. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір`ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Про істотне значення обставин, визначених диспозицією ст. 161 СК України, для правильного вирішення спору про місце проживання дітей, зазначено й у правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові № 6-2445цс-16 від 14 грудня 2016 року. За дорученням суду органом опіки та піклування Люботинської міської ради Харківської області подано суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] зі батьком, а малолітнього [PERSON] із матір`ю. Такий висновок ґрунтується на підставі проведеної перевірки способу життя позивача, за місцем проживання якого існують усі необхідні умови для забезпечення розвитку і належного догляду за донькою [PERSON] . Під час підготовки висновку органом опіки та піклування була з`ясована думка дитини [PERSON] , якій виповнилось 12 років, та яка висловила бажання проживати разом із батьком, бо не хоче змінювати місце проживання і хоче підтримувати батька. В свою чергу відповідач [PERSON] за місцем свого проживання створила усі необхідні умови для нормального розвитку сина [PERSON] , який проживає разом із нею. Враховуючи вищевикладене, суд визначає місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] за місцем його постійного проживання, а для малолітньої дитини [PERSON] - за місцем проживання матері. Однак, задоволення позову ніяким чином не позбавляє відповідача [PERSON] права приймати участь у вихованні доньки та у спілкуванні з нею.

Outcome: approved