Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У червні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Борис Анатолійович, про встановлення факту, що має юридичне значення. В своєму позові [PERSON] зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на майно, яке складається з частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Однак приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Котом Б.А. було відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , посилаючись на неможливість встановити місце відкриття спадщини. Позивач відзначає, що житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності подружжю [PERSON] та [PERSON] , які є її дідом та бабою. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину зазначеного будинку. Державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори 25.10.2019 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на іншу 1/4 частину спадкового майна не видано. Позивач вважає, що за життя її мати [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , але не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Тому ця частка після смерті [PERSON] спадкується в рівних частках по 1/8 частині нею та [PERSON] . Також позивачем зазначено, що за життя її мати мала у власності домоволодіння по [ADDRESS] , яке вона продала у 2002 році, але з реєстрації місця проживання за цією адресою не знялася. З 2002 року по день своєї смерті [PERSON] проживала в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , саме за якою відкрилася спадщина. Отже, оскільки [PERSON] фактично проживала за адресою: [ADDRESS] , але була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після її смерті, позивач просить встановити факт місця відкриття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпропетровська Ісаєвої Д.А. від 29 липня 2021 року у даній справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. У зв`язку із закінченням повноважень судді Ісаєвої Д.А. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано на розгляд судді Марченко Н.Ю. Ухвалою судді Марченко Н.Ю. від 18 жовтня 2021 року позов [PERSON] був прийнятий до розгляду. У зв`язку зі смертю [INFO] відповідача [PERSON] ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2022 року до участі у справі було залучено як правонаступника відповідача [PERSON] . В судовому засідання представник позивача [PERSON] позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з?явилися. Представником відповідача адвокатом Івановим М.М. була надана заява про розгляд справи без їх участі, в якій він просив ухвали рішення на розсуд суду. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кот Б.А. також надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав: Судом установлено, що подружжю [PERSON] та [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 25.02.1961 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальної конторою за реєстровим номером 2-1271, належав на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Також [PERSON] на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 1986 року належала на праві власності 1/2 частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] був складений заповіт, посвідчений Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 20.06.1990 року, відповідно до якого він заповів належну йому частину житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті [PERSON] звернулася до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 15 січня 2002 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Гріненко Антоніні Михайлівні було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-250. Згідно з відомостями відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] був зареєстрований з 10.04.1970 року до дня смерті ( [INFO] ) за адресою: [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] також за зазначеною адресою з 10.04.1970 року була зареєстрована його дружина [PERSON] . 25 жовтня 2019 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Мельник Галині Григорівні було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-663. Також 25 жовтня 2019 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Мельник Галині Григорівні було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , яке зареєстроване в реєстрі за № 1-664. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину вказаного житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд не було видано. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті [INFO] позивач [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кота Б.А. з заявою про прийняття спадщини. У травні 2021 року позивач звернулася до нотаріуса з заявою, в якій зазначила, що після смерті матері залишилася спадщина, яка складається з 1/4 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на вказане майно. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кота Б.А. від 19.05.2021 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/4 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з підстав неможливості встановити місце відкриття спадщини. Крім того, як вбачається з матеріалів справи [INFO] померла [PERSON] . За життя 23 лютого 2018 року [PERSON] був складений заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. в реєстрі за № 92, відповідно до якого остання заповіла усе майно, що належить та буде належати їй на день смерті, [PERSON] . 14.04.2022 року [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . На час розгляду справи відомості щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом відсутні. Заявляючи позовні вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту місця відкриття спадщини після смерті [INFO] [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , позивач посилається на те, що спадкодавець хоча й була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак фактично проживала за адресою: [ADDRESS] . Вирішуючи заявлені вимоги, суд враховує, що за змістом статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з частиною 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За положеннями ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Між тим позивач не надала належних та допустимих доказів наявності в неї права на спадкування частини домоволодіння по [ADDRESS] . Суд вважає, що в даній справі позивач має насамперед довести прийняття [PERSON] спадщини за законом після смерті [PERSON] у вигляді частки житлового будинку [ADDRESS] . Так, суд звертає увагу, що згідно зі статтею 524 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до статті 526 ЦК України в редакції 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно зі статтею 529 ЦК України в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Частиною 1 статті 533 ЦК України в редакції 1963 року передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до статті 537 ЦК Українив редакції 1963 року частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. В той же час згідно ст. 548 ЦК України в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року вважається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Статтею 553 ЦК України в редакції 1963 року визначено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках (частина 1 статті 554 ЦК України в редакції 1963 року). Згідно зі статтями 560-561 ЦК України в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд враховує, що після смерті [PERSON] мати позивача [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка складається з 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] у встановленому порядку не заявляла. За життя [PERSON] з приводу видачі їй свідоцтва на частину житлового будинку по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом не зверталася. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на час своєї смерті [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у той час як [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Отже, позивачем не надано достатніх доказів прийняття [PERSON] спадщини за законом після смерті [PERSON] у вигляді належної йому частки житлового будинку по [ADDRESS] . Суд відзначає, що за змістом частини 2 статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто в судовому порядку можуть бути встановлені не будь-які факти, а лише ті, що породжують виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав особи, яка звернулася із заявою про встановлення факту. В своїй заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а також безпосередньо у позовній заяві позивач будь-якого іншого спадкового майна після смерті [PERSON] , крім розташованого за адресою: [ADDRESS] , не зазначила. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту місця відкриття спадщини після смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають, оскільки встановлення даного факту відповідно до визначених судом обставин справи не матиме юридичного значення для позивача, так як у судовому засіданні не доведено належність [PERSON] спірного майна. Таким чином у задоволенні позову необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до статті 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Outcome: dismissed