Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.11.2003 року. Відповідно до рішення Луцької міської ради від 30.06.2016 року №10/2 з 01.07.2016 року [ADDRESS] . У спірній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , якого відповідно рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 вересня 1996 року виселено з квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що з часу оформлення права власності на квартиру відповідач не проживав у спірній квартирі та зараз не проживає, про місце знаходження відповідача позивачу нічого не відомо. Звернення до суду з цим позовом зумовлено тим, що факт реєстрації відповідача в належній їй квартирі впливає на обсяг прав власника майна, зокрема, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються за відповідача, чим об`єктивно порушуються її права, оскільки вона несе ці витрати самостійно. З огляду на наведене позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] , такими, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Ухвалою від 02 січня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Станом на 22 лютого 2023 року до суду від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. 22 лютого 2023 року від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить його задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом розміщення судового оголошення на офіційному сайті Луцького міськрайонного суду Волинської області. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Суд з матеріалів справи встановив, що позивачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.11.2003 року (а.с.11). Відповідно до рішення Луцької міської ради від 30.06.2016 року №10/2 з 01.07.2016 року вул. Московську перейменовано на вул. В`ячеслава Хурсенка (а.с.26). Згідно з довідкою про склад зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] , станом на 28.11.2022 року зареєстровані: позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.21). Також, згідно інформації з Реєстру Луцької міської територіальної громади від 17 січня 2023 року за адресою: [ADDRESS] , з 21.11.1998 року по теперішній час зареєстрований [PERSON] , [INFO] (а.с.33). З матеріалів справи встановлено, що рішенням Луцького міськорайонного суду Волинської області від 02 вересня 1996 року ухвалено неповнолітнього [PERSON] виселити з квартири [ADDRESS] (а.с.8,9). Надаючи правову оцінку правовідносинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Відповідно до положення статей 64, 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Дана позиція також висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99. З матеріалів справи вбачається, що відповідач не належать до родини позивача, не є його родичем, не визнаний членом її сім`ї, ніколи постійно з нею не проживав і не вів спільне господарство. Квартира була передана їй у користування на підставі ордера на житлове приміщення,та в подальшому після проведення процедури визначеної законодавством, вона оформила право власності на дану квартиру, однак в спірній квартирі залишився зареєстрованим відповідач [PERSON] . Аналіз ст.391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім"ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Практика Верховного Суду України при розгляді судами позову власника про усунення перешкод у користування житловим приміщенням та виселення зводится до того, що відповідно до ст. 391 ЦК України новий власник квартири через суд має право усувати усі перешкоди у користуванні своїм майном. В справі №638/13030/13-Ц, від 25 липня 2018р Верховний Суд підкреслив, що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. Відповідно постанови ВС/КЦС № 638/13030/13-ц від 25 липня 2018 року - якщо квартира набута на законних підставах, покупець має право виселити усіх зареєстрованих у ній осіб, в тому числі і членів сім`ї, без надання іншого житлового приміщення. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). З огляду на викладене, суд приходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог, в частині визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування квартирою, оскільки реєстрація відповідача в квартирі за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] . Позивач, серед іншого, просить суд примусово зняти відповідача з реєстрації місця проживання. Однак, позов пред`явлено до відповідача [PERSON] , а не до органу, вповноваженого здійснювати зняття особи з реєстраційного обліку. Разом з цим, суд роз`яснює позивачу, що зняття особи з реєстрації місця проживання є одним із наслідків визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Отже вимога позову про примусове зняття відповідача з реєстрації місця проживання є передчасною, у зв`язку з чим позов у цій частині вимог не підлягає задоволенню. З врахуванням вищенаведених норм закону та, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial