Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє представник - адвокат Рекуш О.Р., звернулася в суд з даним позовом до [PERSON] , [PERSON] , в особі її законного представника [PERSON] , в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме, житловим будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 серпня 2022 року. Зазначає, що відповідачі по справі є її родичами, і вони зареєстровані за вищевказаною адресою, однак фактично там не проживають близько двох років. Вказує, що для отримання субсидій та інших соціальних виплат в неї постійно вимагають довідку про склад сім`ї, звертаючи увагу, що відповідачі є членами її сім`ї. У зв`язку з наведеними обставинами та з врахуванням вимог ст.405 ЦК України, вважає, що оскільки такі без поважних причин відсутні за місцем проживання близько двох років, то вони втратили право на користування будинком, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2022 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано строк десять днів з дня вручення копії даної ухвали для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині такої. 05 січня 2023 року, на виконання вищевказаної ухвали суду, представник позивача - адвокат Рекуш О.Р. подав уточнену позовну заяву про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 05 січня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в особі її законного представника [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Орган опіки та піклування Бучацької міської ради.Витребувано із Органу опіки і піклування Бучацької міської ради письмовий висновок щодо розв`язання спору про визнання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - будинком за адресою: [ADDRESS] . 06 лютого 2023 року ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Рекуш О.Р. в судове засідання не прибули. Представник позивача - адвокат Рекуш О.Р. подав до суду письмову заяву, в якій просить слухати справу у його та позивача відсутності. Відповідач [PERSON] , яка також діє, як законний представник [PERSON] , в судове засідання не прибула, подала до суду письмову заяву, в якій вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, справу просить слухати у її відсутності. Представник органу опіки та піклування Бучацької міської ради Пастушак І.В., будучи належним чином повідомленою, в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розглядати дану справу без її участі. Позовні вимоги визнає повністю. Дослідивши письмові документи, оцінивши докази по справі, суд встановив наступні обставини. Як вбачається з Витягу з реєстру територіальної громади №2022/000758434, сформованого 06 жовтня 2022 року щодо відомостей про особу, які надані з відомчої інформаційної системи ДМС на підставі відомостей отриманих від Бучацької територіальної громади за заявою [PERSON] , [INFO] , така зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 26 липня 2012 року. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №93369086, сформованого 01 серпня 2017 року Бучацькою державною районною адміністрацією, [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності: рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 31 травня 2017 року (справа №595/540/17). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За даними довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №494, виданої Бучацькою міською радою 29 листопада 2022 року, за адресою по [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] (чоловік племінниці), [PERSON] , [INFO] (племінниця), [PERSON] , [INFO] (дочка племінниці), [PERSON] , [INFO] (син племінниці), [PERSON] , [INFO] (батько племінниці), [PERSON] , [INFO] (інший с/сп), [PERSON] , [INFO] (інший с/сп). Згідно довідки №507, виданої Бучацькою міською радою 05 грудня 2022 року, [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] не проживають за адресою по [ADDRESS] з 2020 року. Відповідач [PERSON] є матір`ю дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Жизномирською сільською радою Бучацького району Тернопільської області 10 липня 2017 року. Відповідно до заяви [PERSON] про зняття з реєстрації місця проживання №7, адресованої Бучацькій міській раді 05.01.2023, така просила зняти з реєстрації місце проживання її малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , чиї інтереси вона представляє, у зв`язку з вибуттям за адресою: [ADDRESS] . Проте, за наслідками звернення, Центром надання адміністративних послуг Бучацької міської ради. у знятті з реєстрації місця проживання їй було відмовлено. В судовому засіданні були підтверджені доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] в житловому будинку по [ADDRESS] не проживає з 2020 року. Будь-яких перешкод, які б чинилися відповідачу у користуванні цим майном, в судовому засіданні не встановлено. За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено факт не проживання відповідача [PERSON] у належному [PERSON] на праві власності житловому будинку по [ADDRESS] з 2020 року без поважних причин, а тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку. Що стосується позовних вимог про втрату права на користування житловим приміщенням малолітньою [PERSON] , суд вважає, що вони не підлягають до задоволення з огляду на наступне. Статтею 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Так, підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] зареєстровано в спірному будинку, у судовому порядку не оспорювалась, тому вважається, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Факт її не проживання у вказаному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] , [INFO] , набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав, гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» і такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, згідно висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради щодо недоцільності визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (додаток до рішення виконавчого комітету Бучацької міської ради від 10 лютого 2023 року №34), орган опіки та піклування Бучацької міської ради, захищаючи найкращі інтереси малолітніх дітей, вважає, що недоцільно визнати малолітню [PERSON] , зареєстровану по [ADDRESS] , такою, що втратила право Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, які стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини» пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. На підставі викладеного, з урахуванням висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради, відсутності доказів того, що дитина з матір`ю мають інше житло, з метою забезпечення дотримання житлових прав та інтересів малолітньої дитини, суд приходить до переконання, що у задоволенні позовних вимог позивача про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: [ADDRESS] ,слід відмовити.

Outcome: partial