Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14600,00 грн. та судового збору з тих підстав, що між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «1 безпечне агенство необхідних кредитів» 27 вересня 2020 року був укладений договір позики № 9163894, за умовами якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 5000,00 грн. зі сплатою 1,6 % / день терміном 30 днів. 14 червня 2021 року між позивачем та ТОВ «ФК «1 безпечне агенство необхідних кредитів» укладено договір факторингу № 14/06/21, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «1 безпечне агенство необхідних кредитів» передає позивачеві за плату належні йому права вимоги до боржників відповідно до реєстру боржників, у тому числі і право вимоги до відповідача у розмірі 14600,00 грн., з яких 5000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, 9600,00 грн. сума заборгованості за відсотками. На підставі наведеного позивач просить суд стягнути заборгованість з відповідача у загальному розмірі 14600,00 грн. та понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив суд розглянути справу за відсутності представника позивача і у випадку неявки в судове засідання відповідача в судове засідання ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомил, відзив на позов не надала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Як визначено в ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу вимог ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Разом з тим, відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Положеннями ст.ст. 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Суд зауважує, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (визначені в ст. 82 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач звертаючись до суду з позовом, не надав належних доказів, які підтверджують наявність у відповідача порушеного грошового зобов`язання за кредитним договорам. Крім того, додана до позовної заяви копія вищезазначеного договору, паспорту позики, правил надання грошових коштів у позику не можуть бути підтвердженням існування невиконання зобов`язання відповідачем перед кредитором. Суд вважає неналежними доказами надані представником позивача копії правил надання грошових коштів у позику, оскільки вони не містять підпису відповідача, отож не доведено, що саме ці правила мала на увазі відповідач, підписуючи кредитний договір. Також, копії правил первісного кредитора, належними доказами бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в правила. Водночас відомості отримані в результаті огляду веб-сайту своєю суттю є фіксацією на час такого огляду певного стану речей, відповідної інформації, отож не може достовірно спростувати чи підтвердити наявність станом на час написання анкети-заяви тієї чи іншої редакції правил. Суд зауважує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003\~\~(в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором і ці докази мають знаходитися у кредитора, в тому числі нового, до якого перейшли права та обов`язки попередника. Крім того, додані до позовної заяви розрахунки заборгованості не можуть бути підтвердженням існування заборгованості відповідача, оскільки ці розрахунки здійснені ТОВ «ФК\~«ЄАПБ», а не первісним кредитором, вони не є первинними документами та не відповідають вимогам ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 року. Інших належних та допустимих доказів на противагу вищезазначених висновків суду позивачем не надано та в ході судового розгляду не встановлено. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 14600,00 грн, не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає. Суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат керується ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено суд відносить судові витрати понесені позивачем на його рахунок.

Outcome: dismissed