Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

26.12.2022 позивач [PERSON] звернувся Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання кредитних зобов`язань за договором з Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» від 09.03.2017 про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/1063/82/0226849 у розмірі 37 289,70 грн. об`єктом спільного майна подружжя; визнання за кожним зі сторін по частині боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором, що складає по 18 644,85 грн., та стягнення з відповідачки судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з відповідачкою 21.12.2012 зареєстрували шлюб, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.07.2019 розірвано. Наразі за судовим наказом №755/10314/20 від 21.07.2020 з нього на корить колишньої дружини [PERSON] стягуються аліменти на утримання їхньої неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15.07.2020 і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає, що в період шлюбу для потреб та в інтересах сім`ї ним з Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» 09.03.2017 року було укладено договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/1063/82/0226849. Кошти були витрачені на побутову техніку, а саме: холодильник, пральну машину, кондиціонер, диван, ремонтні роботи в квартирі. Кредит він погашав регулярно доки працював, як фізична особа-підприємець. Після блокування його карткових рахунків він продовжував сплачувати кредит готівкою через касу банку, який виплачує після розлучення. Заборгованість по кредиту складає 37 289,70 грн. Позивач вказує, що нещодавно засобами зв`язку телеграм йому прийшло повідомлення від банку про продаж його боргу ТОВ ФК «Кредит-Капітал», проте жодного письмового повідомлення він не отримував. З посиланням на норми ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 368, 372, 509, 520, 525, 527 ЦК України позивач просить задовольнити позов. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2022 відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (а.с. 41-42). Відповідачці був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву, а позивачу встановлений строк протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на подання відповіді на відзив. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками були отримані відповідачкою 12.01.2023, що підтверджується повідомленням Укрпошти про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с. 47). 23.01.2023 на адресу суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідачки [PERSON] Уманець С.Г. просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи у розмірі 5 000 грн. (а.с. 50-52). У відзиві зазначено, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як жодних доказів на підтвердження вказаних позивачем обставин не надано. Відповідач заперечує факт витрачання отриманих позивачем коштів на придбання побутової техніки та ремонт. Позивач приховує факт, що сукупний розмір заборгованості за аліменти станом на 28.12.2022 складає 58 531,04 грн., що має значення при розгляді спорів про поділ спільного майна подружжя. Відповідно правових позицій Верхового Суду у постановах від 30.06.2020, від 22.04.2021 «переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини 1 ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині». Позивач зазначає про розмір заборгованості за кредитним договором 37 289,70 грн. та не надає доказів сплати вказаного боргу, що дає право на регрес до відповідача, а також не надає доказів отримання згоди кредитора на заміну боржника у кредитному договорі. З додатків до відзиву на позов встановлено, що копія відзиву з додатками надіслана позивачу [PERSON] на вказану у позовній заяві адресу 20.01.2023 (а.с. 55 зв.). За інформацією трекінгу Укрпошти відстеження пересилання рекомендованого поштового відправлення вбачається, що відзив на позов отриманий позивачем 23.01.2023 (а.с. 58). Своїм правом на подання відповіді на відзив позивач не скористався. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21 грудня 2012 року позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] зареєстрували шлюб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.07.2019 у справі № 755/9961/19 шлюб між сторонами розірваний (а.с. 14-16). Нормою ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За приписами частини 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15, від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 10 лютого 2021 року у справі № 759/5338/18. 09.03.2017 між позивачем [PERSON] , Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка життя» було укладено Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування № 014/1063/82/0226849, відповідно якого позивач отримав кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 53 941,19 грн., на сплату страхового платежу у розмірі 8 021,74 грн. та на погашення заборгованості перед кредитором за кредитним договором № 22037357449 від 09.12.2013 у розмірі 19558,81 грн. строком повернення кредиту до 09.03.2023 зі сплатою щомісячного ануїтетного платежу 2 738 грн. згідно графіку погашення кредиту, що є додатком № 1 до кредитного договору (далі - кредитний договір, а.с. 17-24). У кредитному договорі засвідчена згода відповідачки [PERSON] , як подружжя, на отримання позивачем кредиту, також за підписом відповідачки зазначено, що остання 09.03.2017 зі змістом кредитного договору ознайомлена, заперечень не має, зміст ст. 65-74 Сімейного кодексу України їй відомо (а.с. 21). Факт надання згоди на отримання позивачем коштів за кредитним договором відповідачкою визнається у відзиві на позов. Натомість, відповідачкою заперечуються обставини витрачання позивачем кредитних коштів на ремонт та придбання побутової техніки. Також сторона відповідача просить відмовити в позові у зв`язку з його безпідставністю. Відповідно частини 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормою частин 2, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, суд вважає, що кредитний договір був укладений позивачем в інтересах сім`ї та отримані за ним кошти використано на її потреби, оскільки у спростування цих обставин жодних доказів відповідачкою суду не надано та про такі заявлено не було, а тягар доказування обставин щодо заперечення презумпції спільності права власності подружжя на майно покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином, цивільні права та обов`язки за кредитним договором виникають в обох сторін по справі, як колишнього подружжя. Разом з тим, при вирішенні спору суд враховує наступне. За правилами частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За заявленими вимогами позивач просить визнати об`єктом спільного майна подружжя кредитні зобов`язання за укладеним договором з АТ «Райффайзен Банк» від 09.03.2017 та визнати за кожним зі сторін по справі по частині боргових зобов`язань за вказаним кредитним договором, а саме по 18 644,85 грн. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він має заборгованість по кредиту у розмірі 37 289,70 грн., на підтвердження чого надав копію банківської виписки по рахунку від 01.12.2022 (а.с. 28-32). Норма ст. 61 СК України визначає об`єктами права спільної сумісної власності подружжя лише майно, у тому числі заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. Разом з тим, нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям. Вимог про поділ майна, за якими було б можливо врахувати борги подружжя, позивачем не заявлено. Відповідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). За приписами ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712 цс 19), постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 161/5448/18 (провадження № 61-14732св20), «відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині». З матеріалів позовної заяви убачається, що залишок заборгованості за кредитом позивачем не сплачений, що давало б право на стягнення коштів у відповідній частині з відповідачки в порядку регресу у відшкодування виконаного зобов`язання колишнього подружжя. Також позивачем суду не надано доказів про отримання згоди кредитора на заміну боржника (позичальника) у кредитному договорі. За викладених обставин позов не підлягає задоволенню. Відповідно частини 1 ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору суд покладає на позивача у зв`язку з відмовою в позові повністю. У поданому відзиві на позов сторона відповідачки просить стягнути з позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн., які відповідачка очікує понести у зв`язку з розглядом справи (а.с. 50-52). Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 ст. 137 ЦПК України). Відзив на позов подавався представником відповідачки [PERSON] адвокатом Уманець С.Г. На підтвердження повноважень представника відповідачки суду надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1333754 від 16.01.2023 виданий Адвокатським об`єднанням «Юстіс» на ім`я адвоката Уманець С.Г. (а.с. 57). До відзиву на позов додано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 5 000 грн.; Договір № 3 про надання правничої допомоги від 16.01.2023 укладений між відповідачкою [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Юстіс»; Акт № 1 від 18.01.2023 року наданих послуг згідно Договору про надання правничої допомоги від 16.01.2023 № 3 (далі - договір про надання правничої допомоги, акт наданих послуг, а.с. 52 зв., 54 зв. - 56). Згідно пункту 1.1 договору про надання правничої допомоги, в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов`язується надати замовнику правничу допомогу щодо захисту інтересів останнього в органах державної влади, місцевого самоврядування, в судах усіх інстанцій, органах та осіб примусового виконання рішень у справі за позовом [PERSON] про поділ спільного майна (боргових зобов`язань) подружжя. Відповідно пунктів 4.1, 4.2 договору про надання правничої допомоги, розмір гонорару, що виплачується виконавцю за правову допомогу, визначену у п. 1.1 цього договору, визначається за домовленістю сторін і становить 5 000,00 грн. Розмір гонорару є фіксованим. Гонорар сплачується протягом 10-ти днів з дати набрання рішенням законної сили (а.с. 54 зв., 55). Згідно акту надання послуг від 18.01.2023, підписаного відповідачкою [PERSON] та АО «Юстіс», адвокатським об`єднанням на виконання договору про надання правничої допомоги були надані наступні послуги: зустріч в офісі виконавця, консультація клієнта, вивчення та аналіз позовної заяви і доданих документів, узгодження правової позиції, підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву у справі № 755/13457/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя; вартість послуг 5 000 грн. (а.с. 52 зв.). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Надання суду таких документів є базовою та необхідною умовою для розподілу витрат на правову допомогу, а їх задоволення залежить від рівня деталізації та обґрунтованості. За нормою частин 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 755/15364/17 при ухваленні додаткового судового рішення по розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Також у постанові від 12.02.2020 року у справі № 648/1102/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. Суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявника. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved