Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувшись до суду з даним позовом, просить стягнути з відповідачки [PERSON] 33781 гривню 77 коп. за заподіяну матеріальну шкоду та 10000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу жилого будинку посвідченого приватним нотаріусом Богуславського районного нотаріального округу Швець С.П. від 13 липня 2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Також йому на праві власності належить земельна ділянка за вищевказаною адресою, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 285548. 13 квітня 2020 року внаслідок пожежі було пошкоджено належні йому господарські будівлі. Згідно акту про пожежу від 13 квітня 2020 року було встановлено, що о 13 год. 13 хв. на об`єкті господарських будівель (власник [PERSON] ) та господарська будівля (власник [PERSON] ) сталася пожежа. Місце виникнення пожежі підсобне приміщення господарської будівлі по [ADDRESS] , встановлена причина пожежі необережне поводження з вогнем гр. [PERSON] . Актом обстеження матеріальних збитків, отриманих у результаті пожежі 13 квітня 2020 року встановлено перелік пошкодженого та знищеного майна. Розмір матеріальної шкоди становить 33781 грн.77 коп., що підтверджується товарними чеками доданими до позовної заяви. Відновлення майна, пошкодженого внаслідок пожежі, потребує від позивача додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Небажання відшкодувати завдану шкоду відповідачкою, створило в сім`ї позивача небажану ситуацію, щоденні душевні страждання, напруження, приниження людської гідності, що призвело до втрати спокою, душевної рівноваги, значного накопичення негативних емоцій, стресу та переживань. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у 10000 гривень. Посилаючись на положення ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України позивач просить задовольнити його вимоги. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Орло Ю.В. позов підтримала, посилаючись на вищевказані факти та докази. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що пожежа, під час якої було пошкоджено належні їй господарські будівлі та господарські будівлі, які належать позивачу, сталася не з її вини, оскільки в її господарських будівлях не було пічного опалення та електропроводки. На її думку причиною пожежі могло бути використання позивачем у своїх господарських будівлях дров`яного опалення, так як з його сторони будівель наявний димохід, що видно із наданої суду фототаблиці місця пожежі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідачки та її представника, свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне позов залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13 квітня 2020 року близько 13.00 години в господарствах позивача [PERSON] за адресою [ADDRESS] та відповідачки [PERSON] за адресою [ADDRESS] , сталася пожежа, внаслідок якої було пошкоджено належні сторонам господарські будівлі. Встановлено, що господарські будівлі, які належать сторонам по справі, примикають один до одного та мають спільну цегляну стіну. Згідно акту про пожежу від 13 квітня 2020 року було встановлено, що о 13 год. 13 хв. на об`єкті господарських будівель (власник [PERSON] ) та господарська будівля (власник [PERSON] ) сталася пожежа. Місце виникнення пожежі підсобне приміщення господарської будівлі по [ADDRESS] , встановлена причина пожежі ймовірне необережне поводження з вогнем гр. [PERSON] (а.с. 10). Згідно звіту про причину пожежі, яка виникла 13 квітня 2020 року в господарській будівлі власника [PERSON] за адресою [ADDRESS] та господарські будівлі власника [PERSON] за адресою [ADDRESS] , який складено провідним інспектором Богуславського РС ГУ ДСНС України у Київській області майором служби цивільного захисту Волошиним В.В., під час огляду місця пожежі було встановлено, що осередок пожежі знаходиться в підсобному приміщені господарської будівлі за адресою: [ADDRESS] власниця гр. [PERSON] , про що свідчить найбільша ступінь вигорання. Вогонь під дією вітру перекинувся на сусідню господарську будівлю, окремо стоячу господарську будівлю та дровник-сінник гр. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . З вище викладеного та з усних пояснень свідків стало відомо, що вогонь від господарської будівлі власниці гр. [PERSON] , під дією вітру перекинувся на поруч розташовані господарські будівлі власника гр. [PERSON] , можна допустити, що найвірогіднішою причиною виникнення пожежі є необережне поводження з вогнем гр. [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтримав свої висновки викладені у вищенаведеному звіті про пожежу. Свідки [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що вони були очевидцями пожежі, яка сталася 13 квітня 2020 року близько 13.00 години. Вони бачили, як горіла покрівля даху на стороні господарських будівель відповідачки, вітер в той час був зі сторони господарства [PERSON] в сторону господарства [PERSON] . Вирішуючи даний спір, суд враховує наступні положення цивільного процесуального кодексу України та норми матеріального права. Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Тобто, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення вимог позивача не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Вказана стаття унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди у позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за завдану шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини завдавача шкоди. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи. Посилаючись в позовній заяві на те, що шкоду завдано відповідачкою, позивач обґрунтовано вказує на те, що відсутність вини у завданні шкоди має довести саме відповідачка. Суд зазначає, що особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини. Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач має довести факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, а відповідач має спростувати наявність своєї вини. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінивши докази в сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність вини саме відповідачки у вчиненні дій, наслідком яких завдано шкоду позивачу, а також причинно-наслідкового зв`язку між пожежею та діями відповідачки та заподіяною майновою шкодою. Акт про пожежу та звіт про пожежу від 13 квітня 2020 року не підтверджує наявність вини відповідачки [PERSON] у спричиненні шкоди, оскільки містить лише інформацію щодо факту пожежі, обсягу пошкоджень, а також щодо вірогідної її причини. Відповідно до статті 90 ЦПК України показання свідка є одним із видів доказів у справі. Згідно з частинами другою, третьою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд надає належну правову оцінку показанням свідків окремо, а також у сукупності з іншими дослідженими та оціненими доказами у справі, та приходить висновку, що показаннями свідків не встановлюються винні дії відповідачки, що могли стати причиною пожежі, а також встановлення осередку загоряння та причини виникнення пожежі. Позивач при зверненні до суду не заявляв клопотання про призначення судової пожежно-технічної експертизи. Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України). Суд зауважує, що обов`язкове призначення судом експертизи визначено статтею 105 ЦПК України. У справах про відшкодування шкоди у деліктних відносинах закон не передбачає обов`язкового призначення судом експертизи. Стороною позивача не надавався суду висновок судової пожежно-технічної експертизи. Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. З урахуванням викладеного та

Outcome: dismissed