Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У серпні 2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Погребищенської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. Позов мотивовано тим, що позивачка на праві приватної власності являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою також зареєстрована [PERSON] , [INFO] , яка являється її невісткою. З 2008 року [PERSON] є громадянкою республіки Білорусь, змінила своє постійне місце проживання та проживає в м. Гомель, Білорусь. Відтоді [PERSON] житловим будинком, в якому зареєстрована, не користується, не проживає у ньому. Обов`язків члена сім`ї, пов`язаних з утриманням житлового приміщення, оплатою комунальних послуг, проведення поточного ремонту житлового будинку, не виконує. Дані обставини підтверджуються актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 09.08.2022 року. Можливості узгодити питання щодо зняття з реєстраційного обліку з немає, так як [PERSON] не приїжджає. Перешкод у користуванні жилим приміщенням ні позивачка, ні члени її сім`ї їй не чинили. Оскільки за вищевказаною адресою [PERSON] не проживає, то у неї виникають проблеми з оформленням субсидії, чим об`єктивно порушуються права позивачки, а тому вона змушена звернутися за захистом свого права до суду. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст. 316, 317, 319, 321, 346, 391, 405 ЦК України, просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] та примусово зняти її з реєстраційного обліку. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася відповідно до вимог ЦПК України, проте 25.10.2022 року через канцелярію суду подала заяву, в якій просить розгляд справи провести у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти прийняття заочного рішення (а.с. 38). Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, в судові засідання 21.11.2022 року, 10.01.2023 року та 21.02.2023 року не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву до суду не подала (а.с. 49, 50, 57, 58, 65, 66). Ухвалою судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 31.08.2022 року відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 19, 20). 28.09.2022 року ухвалою суду замінено первісного відповідача - Погребищенську міську раду належним відповідачем - [PERSON] (а.с. 29-30). 25.10.2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 40-41). Ухвалою суду від 21.02.2023 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, визначившись із суттю та характером спірних правовідносин, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. Так, позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с. 14). Відповідачка [PERSON] зареєстрована у вищевказаному будинку, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1805 від 09.08.2022 року (а.с. 11). Однак, відповідачка [PERSON] , яка являється невісткою позивачки, з 14.10.2008 року не проживає за місцем реєстрації, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та довідкою виконавчого комітету Погребищенської міської ради від 03.08.2022 року № 02-08/664 (а.с. 12, 13). Місцем проживання [PERSON] є м. Гомель, Республіка Білорусь (а.с. 7-10). У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частинами першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Позивач, посилаючись на правовий механізм ст. 405 ЦК України, просить ухвалити рішення суду про позбавлення відповідачки права користування житловим приміщенням вказаного будинку, оскільки подальша її реєстрація у належному позивачці будинку істотно порушує її права як власника. Суд виходить з того, що відповідно до частини першої ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до положення ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, зауважив, що право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку; право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України. Аналогічна правова позиція вбачається у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року по справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року по справі №523/12186/13-ц, від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц, від 15 травня 2017 року по справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року по справі № 6-13113цс16. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а тому суд приходить до висновку, що позивачка правомірно вимагає усунення будь - яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Судом встановлені фактичні обставини та правовідносини, зокрема те, що відповідачка фактично не проживає у спірному житловому приміщенні більше одного року. Порушене право власника має бути захищено шляхом усунення перешкод [PERSON] у користуванні належного її на праві приватної власності будинку шляхом позбавлення відповідачки права користування цим житловим приміщенням. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом із тим, суд відзначає, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком відповідного судового рішення є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Так, відповідно до підпункту 2 п.50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 року №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на викладене позовна вимога про визнання відповідачки такою, що підлягає зняттю з реєстрації не підлягає задоволенню. У позовній заяві [PERSON] обумовила, що будь - які грошові стягнення з відповідачки не проводиться, а тому суд, ураховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, не вбачає підстав для стягнення із відповідачки на користь позивачки сплаченого нею судового збору.

Outcome: partial