Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що з січня 2008 року по квітень 2010 року позивач та відповідачка проживали у цивільному шлюбі під час якого у них народилася спільна донька [PERSON] [INFO] . Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00037005766, батьком дитини [PERSON] записано - [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України. Однак, спільне життя позивача з [PERSON] не склалося, жінка від самого початку не розуміла сутності проблем, які виникали у позивача та їхньої спільної доньки, що в кінцевому результаті призвело до припинення фактичних відносин між позивачем та відповідачкою ще у 2010 році. Відповідачка з самого початку спільного життя неналежно виконувала покладені на неї батьківські обов`язки: часто залишала дитину одну вдома, в той час як позивач був на роботі. В кінцевому результаті з 2019 року позивач забрав дитину на проживання до себе. З 2019 року по сьогоднішній день, відповідачка [PERSON] зовсім не хвилює доля доньки, вихованням, утриманням дитини займається виключно позивач, всі витрати на доньку несе саме він. Відповідачка [PERSON] має намір створити нову сім`ю та виїхати на постійне місце проживання за межі України. На підставі вищенаведеного просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Муругов В.І. у підготовче судове засідання не з`явились, однак подали суду заяву, в якій просять суд розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] у підготовче судове засідання також не з`явилася, однак матеріали справи містять нотаріально завірену заяву, згідно якої відповідач позов визнає та не заперечує проти його задоволення; таку саму заяву відповідач подала суду до початку підготовчого судового засідання. Представник органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області в судове засідання не з`явився, однак подав суду висновок органу опіки та піклування Перечинської міської ради Закарпатської області. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що з січня 2008 року по квітень 2010 року позивач та відповідачка проживали у цивільному шлюбі під час якого у них народилася спільна донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00037005766, батьком дитини [PERSON] записано - [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України. Також встановлено, що спільне життя позивача з [PERSON] не склалося, жінка від самого початку не розуміла сутності проблем, які виникали у позивача та їхньої спільної доньки, що в кінцевому результаті призвело до припинення фактичних відносин між позивачем та відповідачкою ще у 2010 році. Відповідачка з самого початку спільного життя неналежно виконувала покладені на неї батьківські обов`язки: часто залишала дитину одну вдома, в той час як позивач був на роботі. В кінцевому результаті з 2019 року позивач забрав дитину на проживання до себе. З 2019 року по сьогоднішній день відповідачка [PERSON] зовсім не хвилює доля доньки, вихованням, утриманням дитини займається виключно позивач, всі витрати на доньку несе саме він. Відповідачка [PERSON] має намір створити нову сім`ю та виїхати на постійне місце проживання за межі України. Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Перечинської міської ради Ужгородського району Закарпатської області від 24 лютого 2023 року № 31 орган опіки та піклування вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] (зареєстрованої в [ADDRESS] ). Відповідно до ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 Сімейного кодексу України). У статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21). Стаття 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов`язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Крім цього, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону (частина 6 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. На необхідності дотримання вказаного принципу неодноразово наголошено у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка застосовується судами України на підставі частини четвертої статті 10 ЦПК України та положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Neulinger and Shuruk v. Switzerland», заява № 41615/07, п. 135; рішення ЄСПЛ від 11 жовтня 2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, п. 77). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Mamchur v. Ukraine», заява № 10383/09, п. 100). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Одним із способів захисту інтересів малолітньої чи неповнолітньої дитини є позбавлення батьківських прав того з батьків, хто неналежно виконує свої батьківські обов`язки. Так, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного Кодексу України батько або мати можуть бути позбавлені батьківських прав відносно дитини, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по її вихованню. Аналізуючи вказану норму можна прийти до висновку, що ухилення від виконання обов`язку по вихованню дитини є актом свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій і не бажає цього робити в майбутньому. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка [PERSON] проживає на одній вулиці разом із дитиною [PERSON] . Однак, з 2019 року по сьогоднішній день свідомого нехтує своїми батьківськими обов`язками та не відвідує свою доньку, оскільки не вважає це за потрібне, не приймає участі у її вихованні та утриманні. Крім, того встановлено, що відповідачка за власною ініціативою надала суду нотаріально завірену заяву, в якій визнає той факт, що вона не приймає участі у вихованні та утриманні дочки, і не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Враховуючи вище викладене, а саме, що відповідачка [PERSON] умисно ухиляється від покладеного на неї батьківського обов`язку вже більше трьох років, не цікавиться донькою та

Outcome: approved