Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (далі також - ЛКП «Львівелектротранс»), в якому просить стягнути з ЛКП «Львівелектротранс» на користь [PERSON] безпідставно отримані кошти в розмірі 120,00 грн. та відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 6 000,00 грн. Вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23.03.2020 близько 12:00 год. на зупинці громадського транспорту пл.Соборна у м.Львові зайшов через передні двері трамвая №8, бортовий номер [NUMBER] , надав водію для купівлі проїзного квитка купюру номіналом 100 грн., яку той повернув без видачі проїзного квитка у зв`язку з відсутності решти зі 100 грн. Оскільки, іншої можливості оплатити проїзд не мав, здійснив проїзд без проїзного документа. В подальшому, при перевірці проїзних документів на маршруті, контролери незважаючи на пояснення щодо обставин, які унеможливили оплату проїзду, наклали штраф на суму 120 грн. Вважає, що дії працівників ЛКП «Львівелектротранс» є неправомірними, а кошти в розмірі 120 грн. підлягають стягненню, як безпідставно набуті. Зазначає, що неправомірними діями відповідача завдано моральної шкоди, яка виразилась у негативних емоціях, витрачання особистого часу для врегулювання питання щодо повернення коштів та переживаннях з приводу неправомірних дій відповідача, порушення звичного способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для його нормалізації, оскільки змушений був витрачати час та власні кошти на збирання необхідних документів та звернення до суду, щоб довести порушення своїх прав. Ухвалою суду від 16.09.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника відповідача адвоката Голуб О.Є. надійшов відзив, в якому ЛКП «Львівелектротранс» позов заперечило повністю та вважає такий безпідставним з огляду на те, що на момент здійснення контролером перевірки у позивача не було квитка чи іншого документа, який дає право на проїзд, а тому у його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.135 КУпАП. Відтак вважає, що контролер при накладенні та стягненні штрафу з позивача за безквитковий проїзд у трамваї виконував належним чином свої службові обов`язки. Оскільки, грошові кошти 120 грн. ЛКП «Львівелектротранс» отримало від позивача у передбачений законом спосіб, як оплата штрафу за безквитковий проїзд у громадському транспорті, тому відсутні підстави вважати цю суму безпідставно отриманою. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди вважає необґрунтованими, оскільки суду не надано необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження кожної із зазначених в позовній заяві обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, відсутні докази, які б підтверджували заподіяння моральної шкоди та її розмір. З тих підстав вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача ЛКП «Львівелектротранс» - адвокат Голуб О.Є. у судовому засіданні позов заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 23.03.2020 року [PERSON] на трамвайній зупинці «площа Соборна» у м.Львові здійснив посадку на трамвай №8 (бортовий номер вагона №1184) за маршрутом [ADDRESS] , увійшовши до салону транспортного засобу через передні двері за наміру купити квиток у водія. З цією метою, поклав у монетницю грошові кошти банкнотою номіналом 100 грн. Однак, водій трамвая [PERSON] ці кошти не прийняв, а повернув без видачі проїзного квитка, оскільки не міг здійснити розрахунок та видати решту з суми у 100 грн. Дані обставини підтверджується поясненнями водія трамвая [PERSON] (а.с.20). Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про міський електричний транспорт», оплата транспортних послуг проводиться безпосередньо пасажирами та замовником. Право на користування транспортними послугами надає придбаний разовий квиток, закомпостований абонементний талон, проїзний квиток тривалого користування, картка, посвідчення або довідка, що дає право на пільговий проїзд згідно із законодавством, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєстрований електронний квиток. Згідно з ч.7 ст.4 Закону України «Про міський електричний транспорт» правила надання послуг міським електричним транспортом затверджуються Кабінетом Міністрів України. Як передбачено п.33 Правил надання населенню послуг з перевезень міським електротранспортом, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 року №1735, безквитковий проїзд пасажира (несплата проїзду протягом однієї або більше зупинок), в тому числі проїзд без реєстрації електронного квитка або компостування абонементного талона, а так само провезення без квитка/талона дитини віком від семи до шістнадцяти років тягне за собою адміністративну відповідальність згідно із законом. Пунктом 4 цих Правил визначено, що відносини перевізників і пасажирів під час надання транспортних послуг регламентуються Правилами користування міським електричним транспортом, які затверджуються відповідним органом місцевого самоврядування. Відповідно до п 4.1. Правил користування міським електричним транспортом у м.Львові, затверджених рішенням Львівської міської ради від 06.04.2018 року №361 (далі також Правила №361) право проїзду у громадському транспорті м.Львова надає відповідним чином завалідований разовий квиток або проїзний абонемент з чинним на дату поїздки терміном дії. Для оплати проїзду у громадському транспорті застосовуються такі носії: паперові квитки - попередньо сплачені абонементні талони встановленого перевізником взірця, які підлягають валідації через компостування у транспортному засобі.; паперові абонементи - квитки (картки) тривалого користування встановленого перевізником взірця із зазначеним на них терміном дії; банківські картки; електронні квитки та абонементи (на разову поїздку, короткотермінового або тривалого використання) на мобільних носіях інформації (смс-повідомлення, квитки у мобільних додатках, на електронній пошті тощо) (п.3.1 Правил №361). Придбання проїзних документів здійснюється через сформовану перевізником мережу збуту: У транспортному засобі: у водія - паперові квитки та абонементи (тільки на зупинках); із застосуванням безготівкової системи оплати проїзду - електронні квитки та абонементи (через сканування двовимірних кодів, надсилання смс-повідомлення, Bluetooth-сигналу тощо); через термінали шляхом оплати проїзду банківськими картками - квитки на разову поїздку та абонементи; Поза транспортним засобом: у роздрібних торгових мережах - паперові квитки та абонементи; на веб-сайті перевізника - абонементи короткотермінового або тривалого використання; у мобільних додатках - електронні квитки та абонементи (п.3.2 Правил №361). Згідно з п.4.2. Правил №361 пасажир, увійшовши у салон рухомого складу, зобов`язаний негайно (одразу, першочергово, без затримок) оплатити проїзд (завалідувати проїзний документ) з використанням того обладнання оплати проїзду (валідації), яке встановлено у цьому транспортному засобі. Відсутність або часткова несправність певних засобів оплати проїзду (валідації) не звільняє пасажира від обов`язку оплатити проїзд в інший доступний у цьому транспортному засобі спосіб. У разі несправності всіх засобів оплати проїзду (валідації) пасажир має право на безкоштовний проїзд у цьому транспортному засобі. Відповідно до пп.6.3.1.1 та пп.6.3.1.2 п.6.3 Правил №361 пасажир зобов`язаний придбати проїзний документ до початку поїздки або у водія, після входу до салону транспортного засобу негайно (одразу, першочергово, без затримок) здійснити валідацію проїзного документа, переконатись в успішній його валідації та зберігати його до кінця проїзду. За наміру купити квиток у водія увійти у транспортний засіб тільки через передні двері. Оскільки, позивач увійшовши у салон рухомого складу через передні двері, одразу передав гроші водію для придбання квитка, коли трамвай ще перебував на зупинці, відтак [PERSON] дотримався встановлених вимог придбання квитка для проїзду у трамваї [ADDRESS] , однак з незалежних від нього причин такого квитка не отримав. Як передбачено п5.1 Правил №361, контроль оплати проїзду здійснюють контролери, які повинні мати при собі посвідчення, картку-жетон та квитанції встановленого зразка. Контроль оплати проїзду також можуть здійснювати водії транспортних засобів. Контроль оплати проїзду може здійснюватися як під час руху транспортного засобу на маршруті, так і під час зупинки транспортного засобу на встановленій розкладом руху зупинці або спеціально для здійснення контролю (п.5.2 Правил №361). Контроль може здійснюватися як методом повної перевірки правових підстав проїзду пасажирами транспортному засобу, так і методом вибіркової перевірки окремих пасажирів (п.5.3 Правил №361). Відсутність завалідованого проїзного документа тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством України: придбання у контролера квитка за штрафним тарифом та сплату штрафу за безквитковий проїзд у розмірі, передбаченому Кодексом України про адміністративні правопорушення (п.5.4 Правил №361). Відповідно до п.п.6.4.1.5 п.6.4 Правил №361, контролер зобов`язаний у разі накладання адміністративного штрафу видати квитанцію встановленого зразка. Водночас згідно з п.п.6.4.1.6 п.6.4 зазначених Правил у разі відмови від сплати штрафу або порушення пасажиром громадського правопорядку звернутися до Національної поліції. При цьому, п.п.6.4.2.4 п.6.4 Правил контролер має право приймати оплату штрафу за безоплатний проїзд та проїзний документ за тарифним планом квиток у контролера на місці здійснення правопорушення. Разом з тим, безквитковий проїзд пасажира в міському транспорті утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого абзацом четвертим ст.135 КУпАП, що тягне за собою накладення штрафу в двадцятикратному розмірі від вартості проїзду. Як передбачено п.2 ч.2 ст.229 КУпАП контролери перевізника на пасажирському електротранспорті (тролейбус, трамвай) мають право розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення від імені органів автомобільного транспорту та електротранспорту, які в силу вимог ч.1ст.229 КУпАП уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, зв`язані з порушенням правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, правил користування автомобільним транспортом та електротранспортом, відповідальність за які передбачена, зокрема, абзацами четвертим, шостим та восьмим статті 135 КУпАП. За змістом ч.1 ст.258 КУпАП в разі вчинення правопорушення, передбаченого ст.135 КУпАП, протокол про адміністративне правопорушення не складається, якщо особа не оспорює допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається. Справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення (ч.1 ст.276 КУпАП). Відповідно до ч.1 ст.283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Згідно з ч.1 ст.284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення; про застосування заходів впливу, передбачених статтею 24-1 цього Кодексу; про закриття справи. Відповідно до ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Під час контролю оплати проїзду на маршруті руху трамвая №8 контролерами відповідача виявлено відсутність проїзного документа у [PERSON] , і за безквитковий проїзд накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу 120 грн., який стягнено контролерами на місці здійснення правопорушення, про що видано квитанцію від 23.03.2020 року серії ЛШ02 №003252 (а.с.21-22). Проте, [PERSON] скористався способом придбання проїзного квитка у транспортному засобі у водія, однак з незалежних від нього причин водій трамвая квиток не продав, а контролерами не виявлено у позивача можливості використання інших способів оплати проїзду, відтак слід дійти висновку, що [PERSON] використав усі доступні способи оплати проїзду у трамваї №8, які передбачені Правилами №361, а тому за змістом п.4.2. Правил №361 у позивача виникло право на безкоштовний проїзд у цьому транспортному засобі. Крім того, в матеріалах справи відсутня постанова по справі про адміністративне правопорушення [PERSON] , відповідальність за яке передбачено абзацом четвертим статті 135 КУпАП, такої відповідач суду не надав. Відтак, відповідач не надав доказів дотримання контролерами порядку накладення адміністративного стягнення, передбаченого положеннями Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому відсутні підстави вважати, що грошові кошти 120 грн. ЛКП «Львівелектротранс» отримало від позивача у передбачений законом спосіб. Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Оскільки, стягнення з [PERSON] штрафу у розмірі 120 грн. відбулося без достатньої правової підстави, то слід дійти висновку, що отримані ЛКП «Львівелектротранс» кошти в розмірі 120 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже такі були набуті безпідставно. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Згідно з приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтування позивачем моральної шкоди витратами часу та коштів на збирання необхідних документів та звернення до суду, щоб довести порушення своїх прав, належить до складу судових витрат, порядок відшкодування та стягнення яких врегульовано главою 8 розділу І ЦПК України, а тому не може слугувати підставою для стягнення моральної шкоди. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що внаслідок неправомірного стягнення з нього штрафу, позивачу дійсно заподіяно і моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях, яких останній зазнав у зв`язку приниженням його честі та гідності, порушенням звичного ритму життя, необхідністю звернення до суду. Оскільки дійсно встановлено, що з вини відповідача позивачу було заподіяна моральна шкода, однак заявлений позивачем розмір 6 000 гривень моральної шкоди, суд вважає завищеним, та приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 500 гривень моральної шкоди. При призначенні розміру суд враховує характер та обсяг заподіяних фізичних та моральних страждань їх тривалість, можливість відновлення попереднього стану, ступінь вини відповідача та інші обставини справи, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності часткового задоволення позову. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідача Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн., сплачений за подання позовної заяви, тобто пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: partial