Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Дніпропетровської міської ради, в якій просила: встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , після смерті своєї матері [PERSON] ; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , після смерті свого чоловіка [PERSON] ; визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме: житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] . В обґрунтування зазначила, що [INFO] після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . За життя, 02 грудня 2004 року [PERSON] було складено заповіт, яким все своє майно, яке належатиме їй на день смерті, вона заповідала [PERSON] . Заповіт було посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. 02 грудня 2004 року. 13 січня 2015 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. На підставі вказаної заяви нотаріусом було заведено спадкову справу № 3/2015. 13 січня 2016 року нотаріусом Демуш Є.В. було винесено постанову про відому у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на відповідну частину домоволодіння і [PERSON] запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності. На підставі викладеного [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. 15 березня 2017 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] надала суду уточнену позовну заяву, в якій просила: встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , саме 1/2 частини домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , після смерті своєї матері [PERSON] ; встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , а саме 1/2 частини домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] , після смерті свого чоловіка [PERSON] ; визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме 40/100 частини домоволодіння, що розташовано за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , якій на праві власності належала частина домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом б/н про право власності від 14 серпня 1952 року. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась із 1/2 частини вказаного домоволодіння. Єдиним спадкоємцем [PERSON] був її син [PERSON] , [INFO] , який фактично прийняв спадщину після смерті матері шляхом вступу у володіння та користування спадковим майном, але не оформив своїх спадкових прав. За життя, а саме 06 січня 1986 року, [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого усе своє майно де б воно не знаходилось та з чого б не складалось він заповів [PERSON] , [INFO] , яка була його дружиною. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалась із 1/2 частини вищевказаного домоволодіння, яку він в свою чергу успадкував після смерті своєї матері. Єдиною спадкоємицею вказаного майна (відповідно до заповіту) була [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом вступу у володіння та користування спадковим майном. У листопаді 2004 року [PERSON] звернулась до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою, в якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. 19 листопада 2004 року [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . З невідомих причин 1/2 частина вказаного домоволодіння залишилась зареєстрованою за [PERSON] , яка померла [INFO] та все майно якої фактично було успадковане [PERSON] , який і був чоловіком (спадкодавцем) [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, яка фактично складається із 1/2 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] частина зареєстрована за нею, а 1/4 частина залишилась зареєстрованою за [PERSON] ). За життя, а саме 02 грудня 2004 року, [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого усе своє майно де б воно не знаходилось та з чого б не складалось заповіла [PERSON] , [INFO] , яка є її дочкою. 13 січня 2015 року [PERSON] звернулась до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. 13 січня 2016 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш С.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] . Підставою для винесення вказаної постанови стала відсутність у спадкоємця правовстановлюючого документу на відповідну частину спірного домоволодіння. Їй було рекомендовано звернутись до суду для встановлення права власності. Оскільки [PERSON] (перший власник спадкового майна) померла [INFO] , при здійсненні спадкування її майна, а саме 1/4 частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , а після нього - [PERSON] , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2006 року у справі №2-1459-2006 було затверджено акт ідеальних часток домоволодіння по [ADDRESS] від 23.12.2005 року КП «ДМБТІ», відповідно до якого вказане домоволодіння належить трьом власникам: [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.12.1973 року належить 1/2 частина, [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.08.1952 року належить 1/4 частина, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.11.2004 року належить 1/4 частина. Спільне домоволодіння складається з: житлового будинку А-1, сараю В, навісу О, сараю Н, житлового будинку Б-1, сараю Г, убиральної 3, сараю И, сараю К, душу Л, огорожі 1,2,3.4,5,6,7,8,9, мостіння 1,2. Згідно акту ідеальних часток КП «ДМБТІ» від 23.12.2005 року у фактичному користуванні [PERSON] знаходяться: у житловому будинку А-1 приміщення 1-1, 1-4, 1-5, 1-6, житловою площею 30,1 кв.м, у прибудові А-1 приміщення 1-1, 1/2 частина 1-2, ґанок, сіни а-1, сараї В, Н, навіс О, огорожі № 1, 6, 7, 8, мостіння 2, у загальному користуванні - огорожа № 5, що складає 60/100 всього домоволодіння. У фактичному користуванні [PERSON] знаходяться: у житловому будинку А-1, приміщення 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 житловою площею 21,2 у прибудові А-1 приміщення 2-1, 2-2, тамбур а-1, сіни а-1, тамбур а-4-1, козирок, житловий будинок Б-1, сараї Г,И,К, убиральня 3, душ 1, огорожі № 2, 3, 4, 9, мостіння 1, у загальному користуванні - огорожа № 5, що складає 40/100 частин домоволодіння. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2006 року набрало законної сили та виконано. Вважає, що на даний час спадкове майно після смерті [PERSON] фактично складається із 40/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15 березня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON] (т. 1 а.с. 150). Ухвалою суду від 03 квітня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON] (т. 1 а.с. 157). 22 червня 2017 року у судовому засіданні представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] надала письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначено, що [PERSON] вважає, що вказана позовна заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. [INFO] у віці 87 років померла його бабуся - [PERSON] , яка проживала разом з ним та його сім`єю за адресо: [ADDRESS] . У 2003 році [PERSON] перенесла тяжку психічну травму, яка була викликана раптовим зникненням, а в подальшому 02 травня 2004 року смертю сина та його батька - [PERSON] . Після зникнення [PERSON] . [PERSON] почала замикатися в собі, майже не спілкувалася з людьми, постійно переглядала старі фотокартки та плакала. Ця психічна травма призвела до різкого погіршення її стану здоров`я. Останні 10 років до смерті у бабусі був вкрай тяжкий стан здоров`я: вона страждала на сильні головні болі, на високий тиск, склероз, не впізнавала своїх рідних та близьких, а останні 4 роки взагалі майже не ходила без сторонньої допомоги. Він з дружиною постійно піклувалися про [PERSON] та здійснювали за останньою догляд. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з 1/4 житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Оскільки, він є онуком [PERSON] , постійно проживав з нею у будинку за вказаною адресою та здійснював за нею догляд, 05 січня 2015 року він звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом на майно померлої [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 лютого 2015 року нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після смерті померлої [INFO] [PERSON] . Підставою для відмови стала наявність заповіту [PERSON] на користь [PERSON] . Заповіт нібито підписаний [PERSON] . Вважає, що вказаний заповіт викликає сумніви щодо його дійсності, оскільки він не був належним чином підписаний заповідачем - не містить власного розшифрованого підпису [PERSON] , вона взагалі внаслідок хвороби не могла з`явитися до нотаріуса для складання заповіту, а також у зв`язку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, оскільки між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні стосунки. Тому, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 23 серпня 2017 року по вказаній цивільній справі було зупинено провадження до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 204/3549/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту (справа № 204/3549/17, провадження 2/204/1311/17) (т. 2 а.с. 61). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року по справі № 204/3549/17 у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року по справі № 204/3549/17 апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року - залишено без змін (т. 2 а.с. 90-92). [INFO] позивач [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19 вересня 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1083 (т. 2 а.с. 74). Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року було відновлено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до Територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, а також залучено до участі у цивільній справі № 204/8065/16-ц правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (РНОКПП - [NUMBER] ) (т. 2 а.с. 94-95). 06 грудня 2022 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла заява про зміну позовних вимог, яка була уточнена 27 січня 2023 року, в якій позивач [PERSON] остаточно просив: визнати за [PERSON] , [INFO] в порядку спадкування за законом право власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] , [INFO] право власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. В обгрунтування зазначив, що у зв`язку зі смертю первісного позивача змінились підстави для звернення до суду з позовною заявою. Предметом спору у даній справі є визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . При цьому, частина зазначеного домоволодіння зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 листопада 2004 року, виданого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4232. Зазначена 1/4 частина домоволодіння була передана їй у спадок після померлого чоловіка [PERSON] на підставі заповіту від 06 січня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2-62. За життя [PERSON] було складено заповіт від 02 грудня 2004 року, який посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., зареєстровано в реєстрі за № 5-5520, в якому зазначено, що усе належне їй майно, де б воно не було та з чого воно б не складалось, усі майнові права та обов`язки, а також майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті вона заповіла [PERSON] , [INFO] . [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] [PERSON] звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини від 13 січня 2015 року. 13 січня 2016 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. було винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки спадкоємицею [PERSON] не наданий правовстановлюючий документ на відповідну частину житлового будинку. При цьому, оригінал свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] від 12 листопада 2004 року, на час звернення [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини знаходився у третьої особи - [PERSON] , який з метою вчинення перепон у реєстрації права власності за законною спадкоємицею відмовився надати оригінал зазначеного документу, у зв`язку з чим [PERSON] і було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Спадкоємцем після смерті [PERSON] став її син - [PERSON] . У зв`язку з фактичною наявністю державної реєстрації права власності на частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та наявністю чинного заповіту на зазначене майно на ім`я [PERSON] , вважає, що право власності на це майно на даний час має бути визнано за спадкоємцем [PERSON] - [PERSON] . Щодо частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яка не була перереєстрована та за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить [PERSON] зазначає наступне. [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась із частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з яких: частина була успадкована її сином - [PERSON] та в подальшому зареєстрована за його дружиною [PERSON] ; частина була успадкована [PERSON] за правом представлення після померлого батька [PERSON] . [PERSON] приходилась онукою [PERSON] . Згідно відомостей зі Спадкової справи № 499/1970 року [PERSON] 09 квітня 1970 року звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, [PERSON] протягом наступних 36 років до своєї смерті так і не оформила у встановленому законом порядку право власності на 1/4 частину спірного домоволодіння. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця такого права. [PERSON] померла [INFO] . З наведеного можна дійти висновку, що спірна частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] фактично належала [PERSON] , хоча і не була зареєстрована за нею. Спадкоємці, які б звернулись з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] відсутні, спадкова справа не відкривалась. Тим часом, [PERSON] була зареєстрована та фактично проживала у спірному домоволодінні з 18 червня 1959 року до моменту своєї смерті [INFO] . З прийняттям Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435-ІУ, який набрав чинності з 01.01.2004 року, законодавцем було передбачено можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Оскільки [INFO] [PERSON] померла, не залишивши по собі спадкоємців, можна дійти висновку про відсутність у спірного майна іншого власника. Разом з тим, з часу смерті [PERSON] у 1970 році [PERSON] продовжувала, разом із своїм чоловіком [PERSON] проживати у спірному будинку, фактично володіла і користувалась ним, не знаючи, що частина цього домоволодіння фактично належить [PERSON] . Жодних дій щодо належного їй майна [PERSON] протягом 36 років з моменту набуття права на спадщину і до моменту своєї смерті у 2011 році не вчиняла. На момент своєї смерті [PERSON] добросовісно та відкрито володіла частиною домоволодіння за адресою: [ADDRESS] протягом 14 років 7 місяців. Спадкоємець [PERSON] - первісний позивач у справі [PERSON] за життя також мала право на визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що значиться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , проте фактично належала [PERSON] - за набувальною давністю. Проте, у зв`язку з тривалим розглядом справи [PERSON] за життя не встигла заявити відповідні позовні вимоги, оскільки розгляд даної цивільної справи було зупинено ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2017 року, якою було задоволено відповідне клопотання представника третьої особи [PERSON] , та поновлено розгляд справи лише 09 листопада 2022 року. Водночас, [PERSON] померла [INFO] . З огляду на викладене та враховуючи положення ч. 1, ч. 2 ст. 344, а також п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, позивач [PERSON] вважає, що також має право на визнання права власності на 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] власником, якої значиться [PERSON] за набувальною давністю. Отже, позивач має право на визнання за ним права власності в загальному розмірі на 40/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . 30 січня 2023 року від представника відповідача Дніпровської міської ради - Григоренко А.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Дніпровська міська рада позовні вимоги не визнає та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Однак, позивач звернувся до суду з даним позовом, не обґрунтовуючи при цьому, чим саме було порушено, не визнано або оспорено його право на володіння спірним майном саме Дніпровською міською радою. Неналежність обраного способу судового захисту зумовлює відмову у задоволенні зазначених позовних вимог. Дніпровською міською радою права позивача порушено не було та спір з позивачем відсутній. Дніпровська міська рада вважає постанову Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13 січня 2016 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії законною та такою, що відповідає нормам чинного законодавства. А з цих підстав визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом неможливе. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Первісний позивач [PERSON] під час розгляду справи, а саме 23 травня 2017 року, в судовому засіданні пояснювала, що [PERSON] є її рідною матір`ю. Мати перебувала у шлюбі з [PERSON] , який є їй вітчимом. Також, у неї є звідний брат по матері - [PERSON] , інших дітей у [PERSON] не було. Батьками брата [PERSON] є її мати [PERSON] та вітчим [PERSON] . В 2001 році брат пішов з дому і пропав, а пізніше з`ясувалося, що він помер. Мати постійно проживала на [ADDRESS] . Вона до 1968 року проживала разом із матір`ю на [ADDRESS] , а потім вийшла заміж і виїхала з будинку. Мати залишилася проживати на [ADDRESS] . Пізніше, вона забрала мати до себе, оскільки у матері була маленька пенсія і вона не могла сплачувати комунальні послуги. В 2004 році мати залишила заповіт на її ім`я. В будинок по [ADDRESS] заселився її молодший син із сім`єю, сплатив всі борги і став там жити. Але, в 2009 році її племінник - [PERSON] , який є сином її звідного брата [PERSON] , вигнав її сина з будинку і заселився сам разом із дружиною і дитиною, оскільки був зареєстрований у даному будинку. В 2009 році мати [PERSON] повернулася в будинок на [ADDRESS] і з того часу проживала там по день смерті разом із онуком [PERSON] та його сім`єю. Також, зазначила, що у її вітчима [PERSON] був рідний брат - [PERSON] , у якого була дружина, яка померла приблизно 20 років назад, а також була єдина дочка - [PERSON] , яка також померла. У [PERSON] була єдина дочка, ім`я якої, вона не пам`ятає. Знає, що [PERSON] двічі була заміжнею, її перший чоловік поїхав закордон, а другий давно помер, ще до смерті самої [PERSON] . Дочка [PERSON] теж померла, сім`ї в неї не було. В останнє вона бачила [PERSON] приблизно десять років назад, [PERSON] пиячила та була онкологічно хвора. Коли позивач в останнє бачила [PERSON] , то спитала, чого вона не прийняла спадщину після смерті батька, остання сказала, що нічого про спадщину не знає. Пізніше, вона намагалася знайти [PERSON] , але про неї ніхто нічого не знав. Лише нещодавно вона дізналася від сусідів, що [PERSON] померла. [PERSON] жила у гуртожитку на [ADDRESS] . Також, вона дізналася, що через рік після смерті [PERSON] померла і її дочка, яка потрапила під машину. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, від його представника - [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав та просив відмовити позивачу у задоволенні позову. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, у наданій до суду заяві просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 40/100 частин домоволодіння не заперечував. Крім того, в судовому засіданні 03 квітня 2017 року також не заперечував проти задоволення позову. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. У наданих до суду письмових запереченнях проти задоволення позову заперечував. Також, під час розгляду справи, а саме 23 травня 2017 року, в судовому засіданні пояснював, що він є сином [PERSON] , який помер у 2004 році, йому було 44 роки, він був працездатний. [PERSON] є його дідусем, а [PERSON] його бабусею. Загребельна Парасковія є його прабабусею. У його дідуся був брат - [PERSON] , який помер ще до його народження. У його батька - [PERSON] є тільки одна сестра [PERSON] . Дружиною батька є його мати - [PERSON] з 1979 року проживала у будинку на [ADDRESS] . У 2003 році вона отримала квартиру на ж/м Фрунзенський і переїхала туди жити. Він проживає в будинку на [ADDRESS] з самого народження і по теперішній час, де і зареєстрований. Однак, деякий час, а саме з 2003 року по 2009 рік проживав у своєї дружини за іншою адресою. В 2009 році він разом із сином і дружиною повернулися в будинок на [ADDRESS] , де проживала його бабуся [PERSON] і стали постійно проживати в ньому однією родиною. Ще за час свого життя бабуся казала, що будинок нікому не відпише. При житті бабуся оформила на нього лише довіреність щодо оплати комунальних послуг. Він знає, що [PERSON] була донькою [PERSON] - брата його дідуся - [PERSON] і доводиться йому тіткою. У [PERSON] була єдина донька [PERSON] . Йому невідомо, чи мала [PERSON] сім`ю. [PERSON] та її донька [PERSON] померли. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] згідно свідоцтва про право власності б/н від 14 серпня 1952 року, виданого житловим управлінням Дніпропетровського відділу комунального господарства (т. 1 а.с. 139) на праві власності належала частка домоволодіння [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 4891887 від 29 вересня 2004 року, виданим Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т. 1 а.с. 58). У [PERSON] було два сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 вересня 1970 року (т. 1 а.с. 136); та [PERSON] , [INFO] , що визнавалось сторонами під час розгляду справи. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується записом акту про смерть № 103 від 07 січня 1970 року, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану (т. 1 а.с. 136). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що на той час складалося з 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS] . За змістом статті 524 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, який був чинним на час смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Відповідно до статті 527 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно зі ст. 529 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до частин 1, 2 статті 549 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. 09 квітня 1970 року до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася [PERSON] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] , в якій зазначила, що [INFO] померла її бабуся - [PERSON] , на день смерті якої залишилося майно - житловий будинок в [ADDRESS] , а також грошовий внесок в ощадній касі. При цьому повідомила також, що спадкоємцем [PERSON] є також і [PERSON] (т. 1 а.с. 166). У зв`язку з цим було заведено спадкову справу № 499/1970 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи (т. 1 а.с. 164-169). Факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] посвідчений нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворською Л.П. (т. 1, а.с. 166 (зворотній бік)). При цьому, [PERSON] , [INFO] , є дочкою [PERSON] , що визнавалось сторонами під час розгляду справи та підтверджується Відновленням запису акта про народження № 59 від 08 травня 1945 року, внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян 21 листопада 2014 року (т. 2 а.с. 51), та відповідно є онукою [PERSON] . Оскільки син [PERSON] - [PERSON] , який був спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері, помер ще [INFO] (що підтверджується записом акта про смерть № 3990 від 29 грудня 1965 року (т. 2, а.с. 31)), то [PERSON] після смерті [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] за правом представлення. Крім того, судом встановлено, що на день смерті [PERSON] - [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований та постійно проживав її син - [PERSON] , що підтверджується домовою книгою для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] (т. 2, а.с. 4-18), а також вбачається з матеріалів спадкової справи № 910/2004, заведеної Третьою дніпропетровською державної нотаріальною конторою щодо майна померлого [PERSON] (т. 1 а.с. 128-142). Тобто, оскільки на день смерті [PERSON] разом з нею проживав її син [PERSON] , який фактично вступив в управління та почав володіти спадковим майном, то у відповідності до вимог ст. 529 ЦК Української РСР у редакції 1963 року [PERSON] також вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] Таким чином, суд вважає встановленим факт прийняття спадщини після смерті [PERSON] її сином - [PERSON] та її онукою [PERSON] (по праву представлення замість померлого батька - [PERSON] ) в рівних частинах по 1/2 частині спадкового майна, тобто на той час по частині спірного домоволодіння [ADDRESS] . Отже, судом встановлено, що після смерті [PERSON] час частина домоволодіння [ADDRESS] була успадкована [PERSON] та частина домоволодіння [ADDRESS] була успадкована [PERSON] . Однак, ні [PERSON] , ні [PERSON] за життя не здійснили державної реєстрації своїх прав на успадковані ними частини нерухомого майна. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР у редакції 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За таких обставин, незважаючи на те, що за життя [PERSON] та [PERSON] так і не оформили право власності на спадкове майно -по частині домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , однак вказана спадщина фактично була прийнята та належала їм з часу відкриття спадщини, тобто з [INFO] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Красногвардійським РАЦС м. Дніпропетровська 07 грудня 1991 року, актовий запис № 1545 (т. 1, а.с. 9). За життя, а саме 06 січня 1988 року, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровською державною нотаріальною контори Хилько Л.А., зареєстрований у реєстрі за № 2-62, яким все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося він заповів [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 135), з якою він перебував у шлюбі з 22 січня 1961 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 22січня 1961 року Красногвардійським районним бюро РАЦС м. Дніпропетровська, актовий запис № 109 (т. 1 а.с. 5). При цьому, від подружнього життя [PERSON] та [PERSON] мали двох спільних дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Красногвардійським районним РА.ЦС м. Дніпропетровська 23 лютого 1961 року, актовий запис № 213 (т. 1, а.с. 215); дочку - [PERSON] , [INFO] , що визнавалось сторонами під час розгляду справи. У подальшому, [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 24 червня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 317 (т. 1, а.с. 214). Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі і на на той час частину домоволодіння [ADDRESS] . На час відкриття спадщини, тобто станом на 06 грудня 1991 року, [PERSON] була зареєстрована та постійно з 18 червня 1959 року проживала разом зі спадкодавцем - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується її паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим 22 серпня 2002 року Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області (т. 1 а.с. 4). Отже, [PERSON] прийняла спадщину, що залишилася після смерті її чоловіка - [PERSON] , вступивши у фактичне володіння та користування майном. Після смерті спадкодавця [PERSON] до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори 19 листопада 2004 року звернулася [PERSON] , діюча на підставі довіреності, посвідченої П`ятою дніпропетровською держнотконторою 14.06.2004 року за реєстром № 2-849, від імені [PERSON] , з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] (т. 1, а.с. 133), у зв`язку з цим було заведено спадкову справу № 910/2004 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 128-142). 19 листопада 2004 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване у реєстрі за № 3-4232, на частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлій [INFO] , спадкоємцем якої був син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, на підставі свідоцтва про право власності, виданого міським житловим управління Дніпропетровського відділу комунального господарства 14.08.1952 року, зареєстрованого в Дніпропетровському інвентарбюро 30.08.1952 року за № 27-136, реєстраційний номер 7663824. На земельній ділянці площею 722 кв.м по фактичному користуванню знаходиться: А-1 - житловий будинок, шл. бет., житловою площею 43,1 кв, м, та такі господарчі будівлі та споруди: Г - сарай, шл. бет., В - сарай, шл. бл., Ж - вбиральня, дош., З - вбиральня, дош., И - сарай (тимчасовий) дош., К - сараи (тимчасовий), дош., Л - душ, дош., М - зливна яма, цегла, 1-6, І - споруди (т. 1, а.с. 140). Інша частина домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 грудня 1973 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3671, належала на праві власності [PERSON] (т. 1, а.с. 48). На час спадкування спірного майна [PERSON] та [PERSON] після смерті [PERSON] , а також подальшого спадкування [PERSON] майна після смерті свого чоловіка - [PERSON] , спірне нерухоме майно в цілому становило частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Однак, 23 грудня 2005 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за результатами обстеження домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 722м2 згідно заяви [PERSON] було затверджено Акт ідеальних часток (т. 1, а.с. 72-73). У вказаному Акті ідеальних часток зазначено, що частки змінились у зв`язку з узаконенням сіней літ. а'-1 згідно рішення Красногвардіського РВК № 111/7 від 27 лютого 1991 року та самовільно побудованим сараєм літ. Н гр. [PERSON] . Згідно вказаного акту ідеальних часток від 23 грудня 2015 року на домоволодіння [ADDRESS] : 1) [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 06.12.1973 року належить частина вказаного домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться у житловому будинку А-1 приміщення 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, житловою площею 30,1 кв.м, у прибудові А'-1 приміщення 1-1, 1/2 частина 1-2, ґанок а, сіни а'-1, сарай В, сарай Н, навіс О, огорожі № 1, 6, 7, 8, мостіння ІІ, у загальному користуванні огорожа № 5, що разом складає 60/100 частин даного домоволодіння; 2) за [PERSON] (померлою) згідно свідоцтва про право власності від 14.08.1952 року значиться частина вказаного домоволодіння; [PERSON] , згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.11.2004 року (не зареєстроване) належить частина домоволодіння, а у фактичному користуванні знаходиться у житловому будинку А-1, приміщення 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 житловою площею 21,2 кв.м., у прибудові А'-1 приміщення 2-1,2-2, тамбур а2-1 (самовільний), сіни а3-1 (самовільні), тамбур а4-1 (самовільний), козирок, житловий будинок Б-1 (самовільний), сарай Г, убиральня З, сарай И, сарай К, душ Л, огорожі № 2, 3, 4, 9, мостіння І, у загальному користуванні огорожа № 5, що разом складає 40/100 частин домоволодіння. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2006 року по справі № 2-1459-2006 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про затвердження акту ідеальних часток домоволодіння. Затверджено акт ідеальних часток домоволодіння [ADDRESS] від 23 грудня 2005 року Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» (т. 1, а.с. 81-82). Вказане рішення набрало законної сили 01 вересня 2006 року. Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2006 року по справі № 2-260/2006, було затверджено за [PERSON] право власності на 60/100 частин домоволодіння, розташованого по [ADDRESS] (т. 1, а.с. 83). 60/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] з приватизованою земельною ділянкою [PERSON] було передано у власність [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 03 лютого 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 4-263 (т. 1, а.с. 88-89), що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14127354 від 03 квітня 2007 року (т. 1, а.с. 90). У листі Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 20 лютого 2015 року №1575, зазначено, зокрема, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21.08.2006 затверджено Акт ідеальних часток від 23.12.2005 року, згідно якого за гр. [PERSON] та гр. [PERSON] значиться 40/100 частки, але перереєстрація права власності в КП «ДМБТІ» ДОР не проводилась (т. 1, а.с. 126). За таких обставин суд зазначає, що на теперішній час спірне нерухоме майно, яке є предметом даного позову - частина спірного домоволодіння, та яке належало померлій [PERSON] , фактично внаслідок затвердження судом акту ідеальних часток становить всього 40/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з які станом на 12 травня 2011 року (на час смерті [PERSON] ) належали: 20/100 частин (1/2 частина від 40/100 частин) домоволодіння - [PERSON] (по праву представлення замість померлого батька - [PERSON] ) в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на спадкове майно не оформлено; 20/100 частин (1/2 частина від 40/100 частин) домоволодіння - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 19 листопада 2004 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В., зареєстрованого у реєстрі за № 3-4232. З Актового запису акту про смерть № 3645 від 20 травня 2011 року, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (т. 2 а.с. 32). Згідно листа Третьої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 серпня 2017 року № 2310/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , із заявами про відмову/прийняття спадщини до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] не відкривалась, свідоцтва про право на спадщину за законом/заповітом не видавалися (т. 2, а.с. 54). За таких обставин очевидним є висновок про те, що 20/100 частин спірного нерухомого майна, які були успадковані та прийняті [PERSON] після її смерті [INFO] не були прийняті жодним із спадкоємців та не були успадковані. При цьому судом встановлено, що [PERSON] за життя у спірному домоволодінні не проживала та не користувалася належною їй частиною нерухомого майна. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 13 січня 2015 року Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 5109 (т. 1, а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя, а саме 02 грудня 2004 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. було посвідчено заповіт [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за № 5-5520, яка на випадок своєї смерті усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також ті майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповідала [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 05 січня 2015 року до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1, а.с. 97), звернувся [PERSON] , який є сином [PERSON] (що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 25 листопада 1980 року відділом РАЦС Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 4298 (т. 1, а.с. 213)) та відповідно є онуком [PERSON] . У зв`язку з цим 05 січня 2015 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 3/2015 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (т. 1 а.с. 96-127). Також, 13 січня 2015 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1, а.с. 105). При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 16 лютого 2015 року [PERSON] звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, а у випадку неможливості - просив видати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, після смерті бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1, а.с. 112). Постановою державного нотаріусу Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. від 16 лютого 2015 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що залишилося після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки у встановлений законом термін спадщину прийняв спадкоємець за заповітом, а [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом, а також не є спадкоємцем за законом згідно ст. 1241 ЦК України (т. 1, а.с. 114). 13 січня 2016 року [PERSON] , діючи як представник на підставі довіреності від імені [PERSON] звернулась до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1, а.с. 121). Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Демуш Є.В. від 13 січня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після померлої [INFO] [PERSON] , оскільки спадкоємицею [PERSON] та її представником не наданий правовстановлюючий документ на відповідну частину житлового будинку, запропоновано звернутися до суду для встановлення права власності та частини у житловому будинку за вищевказаною адресою (т. 1, а.с. 10). У зв`язку з викладеним [PERSON] , з метою захисту своїх спадкових прав, у грудні 2016 року звернулась до суду з даною позовною заявою про визнання права власності на частину домоволодіння [ADDRESS] . Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. У частині 3 статті 1296 ЦК України закріплено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] складений нею 02 грудня 2004 року на ім`я [PERSON] заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 5-5520, був чинний, що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 39320472 від 05 січня 2015 року (т. 1, а.с. 104). Згідно з п.п. 1, 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. [PERSON] у червні 2017 року звертався до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним. Але, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року по справі № 204/3549/17 у задоволенні позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року по справі № 204/3549/17 апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року - залишено без змін (т. 2 а.с. 90-92). Отже, єдиним спадкоємцем за заповітом [PERSON] , померлої [INFO] , є первісний позивач - [PERSON] , яка у встановлений законом строк прийняла спадщину, в тому числі і належні [PERSON] 20/100 частин (до затвердження акту ідеальних часток - частина) домоволодіння [ADDRESS] , а третя особа - [PERSON] не є спадкоємцем за заповітом та не має права на обов`язкову частку у спадщині згідно зі ст. 1241 ЦК України. Але, під час розгляду даної справи судом, так і не оформивши своїх спадкових прав на частину домоволодіння [ADDRESS] , [INFO] первісний позивач - [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 19 вересня 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 1083 (т. 2 а.с. 74). Після смерті первісного позивача [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. [PERSON] є сином первісного позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 11 травня 1969 року Будинком щастя Ленінського району м. Дніпропетровська, актовий запис № 1451 (а.с. 75). У статті 1261 ЦК України закріплено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] як син померлої [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування за законом та у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті останньої. За заявою [PERSON] від 01 лютого 2021 року про прийняття спадщини Шостою дніпровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 63/2021 щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи (т. 2 а.с. 124-150). 06 жовтня 2021 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-668, на квартиру [ADDRESS] (т. 2 а.с. 79). Також, 06 жовтня 2021 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-669, на грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексаціями в АТ КБ «Приватбанк» (т. 2 а.с. 81). У зв`язку з цим, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 листопада 2022 року до участі у цивільній справі № 204/8065/16-ц було залучено правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 94-95). Незважаючи на те, що за життя [PERSON] так і не оформила право власності на спадкове майно за заповітом - 20/100 частин (до затвердження акту ідеальних часток - частина) домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , однак вказана спадщина фактично була прийнята та належить [PERSON] з часу відкриття спадщини, тобто з [INFO] . Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що після смерті первісного позивача [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить також і належні померлій 20/100 частин (до затвердження акту ідеальних часток - частина) домоволодіння [ADDRESS] . Первісний позивач - [PERSON] успадкувала за заповітом право на нерухоме майно у вигляді 20/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , право на яке мала спадкодавець [PERSON] , а позивач [PERSON] успадкував це право за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , однак в установленому порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, а тому успадковане право позивача підлягає захисту в судовому порядку. Враховуючи, що позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги спадкування за законом і у встановлений законом строк прийняв спадщину після смерті [PERSON] , однак у передбаченому законом порядку позбавлений можливості реалізувати свої права спадкоємця та отримати свідоцтво про право на спадщину через відсутність документу, який підтверджує право власності [PERSON] на спадкове майно, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в цій частині. Оскільки, позивач в іншій спосіб, окрім як звернутися з позовом до суду про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом, захистити своє порушене право не може, то суд вважає за можливе визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на 20/100 частин домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю, суд виходить з наступного. Як вже було встановлено судом під час розгляду даної справи, 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , були успадковані та прийняті [PERSON] (по праву представлення замість померлого батька - [PERSON] ). При цьому, [PERSON] в успадкованій нею частині домоволодіння [ADDRESS] не проживала та з моменту відкриття 07 січня 1970 року спадщини і до дня своєї смерті [INFO] так і не оформила право власності на спадкове майно. В свою чергу, у спірній частині домоволодіння з 18 червня 1959 року була зареєстрована та фактично проживала [PERSON] разом зі своїм чоловіком - [PERSON] . При цьому, [PERSON] та [PERSON] безперервно, відкрито та добросовісно користувались всіма 40/100 частинами (до затвердження акту ідеальних часток - частина) домоволодіння [ADDRESS] , в тому числі і частиною домоволодіння, що належала [PERSON] , та після смерті [INFO] [PERSON] [PERSON] продовжила користуватись всіма 40/100 частинами цього домоволодіння. З прийняттям 16 січня 2003 року Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, законодавцем було передбачено можливість набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Однією з підстав набуття права власності є давність володіння, або набувальна давність. Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно роз`яснень наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суд повинен враховувати, наступні обставини: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Також слід враховувати, що згідно п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази суд вважає встановленим, що протягом тривалого часу, а саме з 07 січня 1970 року (з моменту смерті [PERSON] ) та у подальшому після смерті свого чоловіка [PERSON] ( [INFO] ) до дня своєї смерті [INFO] , тобто протягом 44 років, (крім того час безперервного володіння з моменту набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 - з 01 січня 2004 року становить більше 13 років) [PERSON] добросовісно володіла та користувалась частиною домоволодіння [ADDRESS] , яка фактично належала [PERSON] . Факт знаходження майна у володінні [PERSON] вона не приховувала, ставилась до домоволодіння як до власного, доглядала за будинком, підтримувала його в придатному для проживання стані, вживала необхідних заходів для утримання його в належному стані. Отже, суд приходить до переконання, що [PERSON] за життя набула право за набувальною давністю на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , які фактично належали померлій [INFO] [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оскільки первісний позивач - [PERSON] успадкувала за заповітом право на нерухоме майно, яке мала спадкодавець [PERSON] , а позивач [PERSON] в свою чергу успадкував це право за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , суд приходить до переконання про наявність усіх законних підстав для визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на 20/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що фактично належали померлій [INFO] [PERSON] після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 328, 344, 392, 1216, 1217, 1218, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України, ст.ст. 524, 527, 529, 548, 549 Української РСР в редакції 1963 року, та

Outcome: approved