Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

29.07.2022 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) про зняття арешту з майна, у якому просить зняти арешт з невизначеного, усього майна [PERSON] , накладений відповідно до постанови ВДВС Радянського РУЮ у м.Києві від 24.01.2000 р., та виключити запис про обтяження № 1435363 від 03.11.2004 р. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за законом після свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , якому належала на праві власності 1/2 частина будинку [ADDRESS] . При цьому, під час оформлення спадщини позивачу стало відомо, що постановою ВДВС Радянського РУЮ у м.Києві від 24.01.2000 р. на вказане спадкове майно накладено арешт в межах виконавчого провадження, яке на даний час знищено за закінченням строку зберігання, що, на думку позивача, перешкоджає їй, як спадкоємцю, в реалізації законних прав та інтересів. Ухвалою від 03.08.2022 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не з`явився, свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що представник позивача не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідач, що належним чином повідомлявся про розгляд справи, в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом після свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , якому належала на праві власності 1/2 частина будинку [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.04.1994 р., зареєстрованого в реєстрі за № 15-1135. Так, з метою прийняття спадщини позивач звернулась до державного нотаріуса, однак їй стало відомо про наявність на спадковому майні арешту, накладеного постановою ВДВС Радянського РУЮ у м.Києві від 24.01.2000 р., що в подальшому стало підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Як вбачається з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.11.2021 р., підставою для накладення арешту на невизначене, усе майно, у тому числі 1/2 частину будинку [ADDRESS] , стала постанова ВДВС Радянського РУЮ у м.Києві від 24.01.2000 р. (запис про обтяження № 1435363 від 03.11.2004 р.). Відповідно до вказаної постанови ВДВС Радянського РУЮ у м.Києві від 24.01.2000 р., арешт на спадкове майно було накладено при примусовому виконанні виконавчого напису № 4474, виданого 29.06.1999 р. приватним нотаріусом КМНО, про стягнення з [PERSON] боргу в сумі 19278,00 грн. Згідно листа Шевченківського ВДВС у м.Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) від 22.10.2019 р., у відділі відсутні виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON] , а у спеціальному розділі АСВП відсутні відомості щодо перебування виконавчих проваджень відносно [PERSON] у минулі роки, оскільки повне внесення відомостей до Єдиного реєстру виконавчих проваджень, який діяв до 31.12.2016 р., щодо сторін виконавчого провадження почало здійснюватися у 2007 році. Отже, судом встановлено, що виконавче провадження, у рамках якого накладено арешт, де боржником є [PERSON] , на виконанні не перебуває, при цьому будь-яких відомостей стосовно особи, в інтересах якої було накладено арешт матеріали справи не містять. У свою ергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 р. відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги як оформити свої спадкові права на частину спірного будинку, так і в повному обсязі користуватися та розпоряджатися цим майном та на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно з ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Водночас, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, висловлених у справі № 6-26цс13 від 15.03.2013 р., вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що обтяження майна, яке позивач прийняла у спадщину після свого батька, за відсутності будь-яких правових підстав для цього, порушує права останньої як особи, яка набула речові права на успадковану частину будинку, та перешкоджає вільному і повноцінному здійсненню нею права володіння, користування та розпорядження майном, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає необхідним зняти арешт з невизначеного, усього майна [PERSON] , накладений відповідно до постанови ВДВС Радянського РУЮ у м.Києві від 24.01.2000 р., та виключити запис про обтяження № 1435363 від 03.11.2004 р.

Outcome: approved