Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя. В позові посилається на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з Відповідачем у період з 12.01.2002 по 03.10.2019. Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 03.10.2019 шлюб розірвано. В даному шлюбі у них народилося троє спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Одразу після укладення шлюбу подружжя близько року проживало на орендованій квартирі в м. Чернівці. Згодом вони повернулися у смт. Кострижівка і почали проживати у квартирі бабусі відповідача, [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . 06 березня 2006 року між відповідачем та її бабусею, [PERSON] укладено договір довічного утримання (і догляду). Згідно умов даного договору у власність відповідача перейшла квартира під номером [ADDRESS] . Все спільне сімейне життя подружжя проживало у даній квартирі. Сторони здебільшого були працевлаштовані і заробляли. З 2005 року позивач постійно їздив на заробітки за кордон, відповідач займалася вихованням дітей та також працювала на різних роботах. Доглядали та утримували бабусю відповідача, яка тривалий час була лежачою та потребувала стороннього догляду та допомоги. Однак в травні 2010 року [PERSON] . Після смерті відчужувача вони спільно провели ремонтні роботи, збільшили об`єм спірної квартири, обмеблювали квартиру. Внаслідок цього, відповідач зареєструвала вказані зміни розміру житла. На підставі рішення Кострижівської сільської ради №10/3 від 31.10.2011 взамін договору довічного утримання від 06.03.2006 на ім`я відповідача [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно. В даній квартирі зареєстровані сторони та троє їхніх дочок. В подальшому відносини між сторонами погіршилися. Відповідач повідомила про намір розірвати шлюб та вигнала його із квартири. Згоди про поділ спільного майна подружжя у добровільному порядку вони не можуть досягнути. Вважає вказане майно спільною сумісною власністю подружжя та просить суд, ухвалити рішення, яким визнати вказане майно спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ним право власності на частку згаданого майна та вирішити питання про стягнення судових витрат з відповідача. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала та через свого представника подала відзив на позовну заяву. В ньому йдеться про те, що умови договору довічного утримання виконувались не сторонами, а матір`ю відповідача [PERSON] , яка змінила своє місце проживання та до смерті [PERSON] проживала з останньою та здійснювала її догляд. Крім того, сам договір довічного утримання укладався в лікарні, коли стан здоров`я [PERSON] різко погіршився. Позивач не здійснював жодного догляду за відчужувачем. Саме тому, вважає, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Данищук В.В. позовні вимоги підтримали повністю. Позивач пояснив, що перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. Під час їх перебування в шлюбі у них народилося троє дітей. Крім того, у відповідача була бабуся [PERSON] , яка у власності мала спірну квартиру. Ще за життя бабусі, вони переїхали до неї проживати та здійснювали догляд. В подальшому, коли остання перебувала в лікарні він організував приїзд нотаріуса та він посвідчив договір довічного утримання за умовами якого квартира переходила у власність відповідача. В цілому, протягом семи років вони спільно здійснювали догляд за [PERSON] . Зі згоди останньої вони провели також добудову та перепланування квартири, ремонт. Він тривалий час перебував за кордоном та висилав грошові кошти відповідача, яка і проводила утримання відчужувача, а також ремонтні роботи. Утримання та забезпечення [PERSON] проводили спільно разом. Представник відповідача адвокат Тарновецький В.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву. Суду пояснив, що сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] ,яка була бабусею відповідача уклала на користь останньої договір довічного утримання. Разом з тим, умови вказаного договору не дотримувались. Та метою його укладення було перехід права власності на користь відповідача [PERSON] . Позивач жодним чином не виконував умов договору та вважав, що не має відношення до прав на житло. Однак, після розлучення сторін, виник цей спір. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Вислухавши пояснення позивача та представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 12.01.2002 по 03.10.2019, що підтверджується рішенням суду від 03.10.2019 (а.с. 9). В даному шлюбі у них народилося троє спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з довідки Кострижівської селищної ради від 25.02.2020, то в спірній квартирі [ADDRESS] зареєстровані сторони спільно з їх дітьми. 06.03.2006 між [PERSON] (відчужувачем) та відповідачем [PERSON] (набувачем) укладено договір довічного утримання (а.с. 82). Відповідно до умов вказаного договору відчужував передає, а набувач отримує у власність квартиру за номером [ADDRESS] . Розділами 2 та 3 договору регламентовано порядок здійснення утримання (догляду) та визначено права та обов`язки сторін договору. На підставі рішення Кострижівської сільської ради №10/3 від 31.10.2011 взамін договору довічного утримання від 06.03.2006 переоформлено право власності квартири на ім`я відповідача [PERSON] та видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с.14 зворот, а.с. 16 зворот). В судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що знайомий з сторонами. Вони здійснювали догляд за хворою бабкою [PERSON] протягом тривалого часу, а також похоронили її після смерті. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що також знайомий з сторонами. Останні жили в квартирі [PERSON] , яка була бабкою відповідача. Позивач перебував за кордоном та передавав грошові кошти на проведення ремонту житла та на побутові витрати. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1-3 ст. 61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте під час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частина 3 ст.70 СК України передбачає, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 та постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Серед іншого, останнє рішення касаційного суду містить також тезу про те, що презумпція права спільної сумісної власності майна подружжя діє також і для майна набутого на підставі договору довічного утримання. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі №6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Крім того, належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його набуття під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті цього майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності на майно подружжя, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом набуття цього майна були спільні сумісні кошти подружжя або спільна праця. Тобто, статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуто (тобто джерело набуття). Таке твердження кореспондується з позицією КЦС ВП, викладеної у постанові від 27.03.2019 у справі №331/8757/14-ц (провадження №61-48599си18). Приписами частин 1 та 2 статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Стороною відповідача не надано та в судовому засіданні не здобуто доказів того, що позивач [PERSON] , не виконував умов договору довічного утримання не приймав участь в утриманні відчужувача [PERSON] . Не може бути взято до уваги твердження представника відповідача, що [PERSON] не приймав участі в утриманні спірного майна та виконанні договору довічного утримання, оскільки таке не доведено належними та допустимими доказами. Натомість, в судовому засіданні встановлено, що договір довічного утримання укладений був саме в інтересах сім`ї сторін по справі. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки показали, що позивач працював, заробляв грошові кошти, які направлялись на задоволення побутових потреб, проведення поточного та капітального ремонтів спірного майна, в тому числі, утримання відчужувача та її поховання. Таким чином, доведеним також є той факт, що позивач, який не був визначений в договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем [PERSON] . Отже, суд приходить до висновку, що квартира, яка є об`єктом поділу набула статусу спільного сумісного майна подружжя, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на частку спірного майна, припинивши на вказане нерухоме майно право спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Статтею 141 ЦПК Украни, яка регулює розподіл судових витрат між сторонами, передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в судовому засіданні представники сторін зробили заяву про необхідність подання доказів про розмір понесених сторонами судових витрат, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України необхідно призначити додаткове судове засідання для цього. На підставі викладеного та

Outcome: approved