Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

У грудні 2022 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 10.08.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, було стягнуто з відповідача [PERSON] аліменти на користь позивача на утримання дочки [PERSON] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 07.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. На виконання вказаного рішення суду було видано відповідний виконавчий лист. Оскільки, [PERSON] сплачував аліменти не в повному розмірі, тому утворилась заборгованість, яка згідно розрахунку державного виконавця від 01.11.2022 року становить 7524,95 грн. Позивач зазначає, що борг виник з вини відповідача та на підставі ст.196 СК України вона має право на стягнення неустойки /пені/ за прострочення сплати аліментів, а тому просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі цієї заборгованості - 7524,95 грн. Ухвалою судді від 17.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження, призначено справу до розгляду. (а.с. 23) 14.02.2023 року відповідач подав відзив на позов (а.с.27-28) В судове засідання позивач не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, 17.02.2023 року подала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що належно сплачував аліменти у вказаному розмірі та державний виконавець не повідомляв його про збільшення розміру аліментів і про наявність заборгованості, а коли в телефонному режимі дізнався від виконавця про існування боргу, відразу його сплатив. 10.03.2023 року в судовому засіданні відповідач надав до справи розрахунок державного виконавця про відсутність заборгованості станом на 01.02.2023 року та про погашення заборгованості до звернення позивачем в суд з даним позовом (а.с. 35-36). Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Так, по справі встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , являються сторони по справі. За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.08.2016 року, було стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання їхньої дочки, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 07.07.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. (справа №357/7467/16-ц 2/357/3103/16). На виконання вказаного рішення суду було видано відповідний виконавчий лист, який позивач пред`явила до виконання лише 27.01.2020 року (а.с.13). Виконавчий лист з виконання вказаного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10.08.2016 року за № №357/7467/16-ц 2/357/3103/16 знаходиться на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби у м.Біла Церква Білоцерківського району Київської області ЦМУМЮ (м. Київ). Згідно розрахунку головного державного виконавця № 112870 від 01.11.2022 року, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів становила 7524 грн. 95 коп. (а.с. 14) Однак, відповідачем наданий розрахунок № 14517 від 14.02.2023 року головного державного виконавця Прохацького Р., з якого вбачається, що станом на 01.02.2023 року заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] - відсутня, а борг в сумі 7524,95 грн. було погашено 01.12.2022 року (а.с. 35,28). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному Кодексі України. Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно вимог ч.1 ст. 196 СК України разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Визначаючи обсяг та межі відповідальності боржника при утворенні заборгованості, суд враховує, що відповідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак після порушення боржником свого обов`язку неустойка виконує штрафну і компенсаційну функції. Отже, така відповідальність може бути застосована лише за наявності вини боржника, яку необхідно довести. Тобто, якщо заборгованість виникла з незалежних від останнього обставин (хвороба, помилка бухгалтера, фактична неможливість здійснювати виплати з інших поважних причин), пеню на неї нараховувати не можна. Як було встановлено судом, відповідач [PERSON] сплачував аліменти на утримання дитини в розмірі 2851,50 грн. щомісяця, а з жовтня 2021 року державний виконавець визначив розмір аліментів в сумі 3185,75 грн., однак відповідач продовжував сплачувати аліменти в попередньо визначеному розмірі. Доказів, що позивач чи державний виконавець повідомляли про збільшення розміру аліментів чи про наявну заборгованість по аліментам за вказаний період, суду не надано. Натомість, відповідач надав докази, що 01.12.2022 року державний виконавець повідомив відповідача, що розмір аліментів збільшено та становить 3200 грн. і повідомив про заборгованість, яку відповідач відразу, 01.12.2022року, погасив. Суд не вбачає вини відповідача, що призвела до виникнення боргу по аліментам. Всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів. В підтвердження своїх позовних вимог позивач надала власні пояснення, розрахунки та довідку заборгованості зі сплати аліментів станом на листопад 2022 року, але на час звернення до суду з даним позовом 14.12.2022 року, боргу вже не існувало. Надані стороною позивача докази в підтвердження позовних вимог доводять наявність боргу по аліментах, тобто недоплату відповідачем аліментів в деякий період, однак не доводять вину боржника у свідомому та безпричинному нехтуванні ним своїх обов`язків по виконанню рішення суду про стягнення аліментів, а отже, не можна безперечно стверджувати про неналежну поведінку боржника, та як наслідок, застосовувати до нього штраф і компенсацію за порушення виконання зобов`язання. В даному випадку, стягнення з відповідача пені за несплату аліментів порушить принцип пропорційності, справедливості і не сприятиме ефективному захисту прав дитини. Отже, враховуючи те, що відповідальність відповідача, як платника аліментів за прострочення їх сплати може настати, лише, за наявності його вини, а суду не надано доказів в підтвердження вини відповідача у виникненні боргу та, крім того, суд бере до уваги, що відповідач сплачував аліменти, але в меншому розмірі, ніж розрахував державний виконавець та добровільно погасив борг , - суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про задоволення позову. Позивач скористалася своїм правом на судовий захист, однак її позиція не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду справи. А тому, вимоги позивача про стягнення неустойки /пені/ за прострочення сплати аліментів, не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed