Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні приміщенням, в якому зазначила, що вона разом з відповідачами є співвласниками/користувачами жилого блоку/секції №51-60,60а у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позивачці та її неповнолітньому сину належить на праві власності ідеальна частка 19/100 вказаної секції. Відповідачі без погодження із усіма співвласниками житлової секції самовільно зайняли приміщення загального користування - душова кімната № [NUMBER] , площею 1,1 кв.м., - облаштували там місце зберігання для своїх речей, навісили замки, перекривши тим самим доступ до такого приміщення іншим співвласникам, що унеможливлює цільове використання такого приміщення. Оскільки відповідачі в добровільному порядку не усувають перешкоди позивачці у користуванні таким приміщенням, то вона звернулася до суду з даним позовом, в якому просить: усунути перешкоди у користуванні [PERSON] душовою кімнатою [ADDRESS] , площею 1,1 кв.м. житлового блоку/секції [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] та [PERSON] звільнити зазначене приміщення від їх майна та речей, зняти з нього замок та надати вільний доступ до нього іншим співвласникам та не чинити перешкод у використанні цих приміщень за цільовим призначенням. Відповідачі заперечили проти позовних вимог, але письмового відзиву проти позову не подавали. 29.12.2022р. судом відкрито провадження у справі з визначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.01.2023р. за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] .. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Кірса В.В., який діє на підставі ордеру серії СА №1007877 від 20.12.2022р., - підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що позивачка фактично проживає в кімнаті [ADDRESS] і є співвласником житлової секції у гуртожитку, а отже має право вільно користуватись приміщеннями загального користування, які є в такій секції і до яких відноситься приміщення душової кімнати. Зазначив, що відповідачі самовільно зайняли приміщення душової кімнати без погодження з іншими співвласниками і позивачка не має доступу до такого приміщення. Зауважив, що в позасудовому порядку відповідачі проігнорували вимоги позивачки та управлінської компанії «Нова якість» і відмовляються надати вільний доступ до приміщення загального користування. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є користувачем кімнат № [NUMBER] , [NUMBER] , які не приватизовані і перебувають у його користуванні на підставі відповідного ордеру. Спірне приміщення було душовою, але у 1998р. їх вирізали та залишили як складське приміщення. Зазначене приміщення є місцем загального користування, але без вільного доступу оскільки там встановлений замок, який почепив він та [PERSON] . На теперішній час дане приміщення використовується ним та [PERSON] . Він із [PERSON] пропонували позивачці ключ від замка, але вона відмовилась його отримати. Зазначив, що він не проти того, щоб позивачка користувалась таким приміщенням, але він проти того, щоб в такому приміщенні була душова кімната, тоді як позивачка проти того, щоб в такому приміщенні була кладова. Відповідач [PERSON] пояснив, що не заперечує проти позовних вимог. Зазначив, що він надавав ключ від замка на дверях до спірного приміщення чоловіку позивачки. Зауважив, що він проживає в кімнаті [ADDRESS] на підставі ордеру. Спірним приміщенням користується давно і до нього особисто ніхто не звертався із вимогами про звільнення такого приміщення. Зауважив, що позивачка не має вільного доступу до такого приміщення. Свідок [PERSON] пояснив, що він є чоловіком позивачки і проживає у гуртожитку з 2006р. на підставі відповідного ордеру на користування кімнатами №56, 57. Спірне приміщення за технічними документами є душовою кімнатою і є приміщенням загального користування, яке використовується відповідачами в якості кладової і вони не надають доступу до такого приміщення іншим особам. Свідок [PERSON] пояснив, що проживає в кімнаті [ADDRESS] на протязі останніх п`яти років. Зазначив, що відповідачі самовільно зайняли приміщення душової кімнати, почепили туди замок і не надають іншим особам доступу до такого приміщення. Заслухавши пояснення представника позивачки, відповідачів та свідків, дослідивши надані суду письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Сторони проживають у житлових кімнатах жилого блоку (секція) № [NUMBER] , 60а гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка разом зі своєю сім`єю проживає у житлових кімнатах [ADDRESS] , відповідач [PERSON] - [ADDRESS] , відповідач [PERSON] - [ADDRESS] , свідок [PERSON] \- №58. Згідно свідоцтва про право власності від 17.01.2019р. позивачка разом з [PERSON] в порядку приватизації набула право власності на частину (19/100, в рівних частках) жилого блоку (секція) 51-60, 60а у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] /а.с. 5/. Отже в порядку приватизації позивачкою разом з [PERSON] набуто право власності на ідеальну частку у такому житловому блоці гуртожитку, що відповідає загальній площі 45,15 кв.м., із них житлова площа - 30,3 кв.м. Згідно технічного паспорту на жилий блок (секція) 51-60, 60а у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , - загальна площа такого жилого блоку складає 234,1 кв.м. і складається з 11 кімнат житловою площею 157,1 кв.м. та приміщень загального користування: кухня - 12,5 кв.м.; душові кімнати - 1,1к в.м. та 1,1 кв.м.; вбиральні - 1,1 кв.м., 1,0 кв.м., 2,2 кв.м.; умивальна - 7,0 кв.м.; коридор - 21,1 кв.м.; коридори - 4,1 кв.м., 4,2 кв.м., 3,7 кв.м., 3,0 кв.м., 5,0 кв.м., 5,2 кв.м., 4,7 кв.м. /а.с. 6-7/. На теперішній час відповідачі обмежили доступ інших мешканців гуртожитку до приміщення душової кімнати, яка за технічним паспортом позначена № [NUMBER] площею 1,1 кв.м. (далі - спірне приміщення), шляхом встановлення замку на дверях, та використовують таке приміщення для особистого користування в якості кладової кімнати. Зазначені обставини справи не оспорюються сторонами, а також частково підтверджуються наявними в матеріалах судової справи письмовими доказами, внаслідок чого суд вважає їх доведеними. Оскільки позивачка обмежена у користуванні спірним приміщенням, яким має право користуватись як приміщенням загального користування, то вона звернулась до суду з даним позовом. Отже між сторонами існує спір, який виник з правовідносин щодо порядку користування приміщеннями об`єкту житлового фонду, що регулюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Закону України від 04.09.2008р. №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон №500), Закону України від 14.05.2015р. №417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (далі - Закон №417) та інших нормативно-правових актів. Положеннями ст. 41 Конституції передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Поняття спільної часткової власності визначено в ч. 1 ст. 356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК учасники спільної часткової власності здійснюють свої права за їх згодою та можуть домовитись про порядок користування і володіння майном, яке перебуває у їх спільній власності. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. В контексті обставин спірних правовідносин слід звернути увагу, що позивачка є співвласником житлового блоку гуртожитку, що обумовлює існування окремих житлових кімнат та допоміжних приміщень загального користування. У частині першій статті 1-1 Закону №500 визначено, що: - допоміжні приміщення у гуртожитку - приміщення у гуртожитку, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку як житлового комплексу та побутового обслуговування і задоволення санітарно-гігієнічних потреб його мешканців (кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні (позакімнатні) коридори, колясочні, кладові, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення) (п. 3); - жилий блок чи жила секція у гуртожитку - жиле приміщення у гуртожитку, що складається з декількох (двох і більше) жилих кімнат, мешканці яких мають змогу користуватися допоміжними приміщеннями у гуртожитку (п. 5). Згідно ст. 6 Закону №500 власники житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у гуртожитку і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території, відповідно до своєї частки у майні гуртожитку. Допоміжні приміщення у гуртожитку передаються у спільну сумісну власність безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону №417 положення такого Закону застосовуються до відносин, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників житлових та нежитлових приміщень у гуртожитках, на які поширюється дія Закону №500. Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Закону №417 спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону №417 співвласники багатоквартирного будинку мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Отже, суд зауважує, що поняття «житловий блок» включає в себе об`єкт нерухомості, що складається з кількох житлових приміщень і при цьому належить кільком власникам. Найчастіше в такому об`єкті проживає кілька сімей, при цьому вони користуються спільними приміщеннями: кухня, коридор, ванна кімната, туалет. У житловому блоці (секції) у гуртожитку, де мешкають два і більше наймачів, розмір загальної площі, що передається у власність громадян, визначається як сума площ займаних наймачами жилих кімнат (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі розташованих в них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас) та площі підсобних приміщень, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат. Місця загального користування в житловому блоці (секції) гуртожитку - це санітарні вузли (туалет, ванна кімната), передпокій, комора і кухня. При цьому балкон і лоджія, які знаходяться в кімнаті, що належить кому-небудь, до місць загального користування не належать, і користуватися ними має право тільки власник даного приміщення. Відповідно до п. 6.3 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.01.2010р. за №109/17404, при приватизації жилих приміщень у гуртожитку коридорного типу у власність мешканцям передаються тільки кімнати (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі розташованих в них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас), яким надаються відповідні номери. Пунктом 7 такого Положення передбачено, що допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, жилих приміщень (кімнати, кімнат, жилих блоків, секцій) у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах і окремо приватизації не підлягають. У сусідів, які проживають в житловій секції гуртожитку, наявні однакові права користування загальною площею. Ніхто з них не може обмежити доступ до цих приміщень або зовсім припинити користування ними. Сторони можуть не тільки користуватися приміщеннями, а й мати у своєму розпорядженні там свої меблі, техніку та інші предмети з урахуванням того, що це не буде ущемляти інтереси інших мешканців. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що порядок використання (експлуатації) приміщень загального користування у житловому блоці, де проживають сторони, не визначався окремим рішенням суду чи угодою співвласників таких приміщень. У користуванні кожного із співвласників перебувають окремі житлові приміщення (кімнати), а відповідачі мають право користування іншими житловими кімнатами на підставі договору найму (ордер на проживання), а отже всі допоміжні приміщення житлового блоку (секція) перебувають в загальному користуванні сторін. Обмеження доступу позивачки до приміщення душової кімнати № [NUMBER] площею 1,1 кв.м., що здійснено відповідачами, є порушенням прав співвласників у праві власності на спільне майно і за своєю сутністю є неправомірною поведінкою, яка суперечить нормам закону і протиправно обмежує законні права позивачки, оскільки створює їй перешкоди для користування спільним майном. Доводи відповідачів щодо того, що обмеження доступу до спірного приміщення позивачки обумовлено тим, що вона не погоджується зі зміною цільового призначення такого приміщення (використання спірного приміщення як кладової, а не душової кімнати), не виправдовують їх дії щодо самовільного обмеження позивачки у доступі до такого приміщення. В цьому контексті слід зауважити, що використання приміщень загального користування, першочергово, має здійснюватись за їх цільовим призначенням, яке у свою чергу може бути змінено, але за згодою співвласників таких приміщень в порядку, визначеному законом. Оскільки відповідачами не надано доказів на підтвердження наявності згоди інших співвласників житлового блоку (секції) гуртожитку на зміну цільового призначення спірного приміщення, то їх дії не відповідають критеріям добросовісності та правомірності. Згідно ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, враховуючи що відповідачами протиправно здійснюється обмеження прав позивачки шляхом створення їй перешкод у вільному користуванні спірним приміщенням, то позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Разом з тим, слід звернути увагу, що відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Отже, обраний позивачем спосіб захисту його прав має відповідати критеріям ефективності. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. В цьому контексті слід звернути увагу, що заявлена позивачкою вимога про зобов`язання відповідачів не чинити перешкод у використанні спірного приміщення за цільовим призначенням (душова кімната) не відповідає критеріям ефективності та правомірності, оскільки як було зазначено вище цільове призначення спірного приміщення може бути змінено. До того ж жодна із встановлених судом обставин не свідчить про те, що відповідачі мають намір продовжити протиправне обмеження доступу позивачки до спірного приміщення. Отже зазначена позовна вимога не може бути задоволена судом. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з того, що на момент постановлення рішення суду надані докази про понесення позивачкою витрат зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн., тобто за мінімальною ставкою судового збору за позовні вимоги немайнового характеру. Оскільки позов підлягає задоволенню, то на підставі ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України позивачці слід компенсувати такі витрати за рахунок відповідачів, стягнувши з кожного з відповідачів на користь позивачки половину таких витрат, тобто по 496,20 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial