Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

До Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача адвоката Дяденчука А.І. надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, якій просить визнати за нею особистою приватною власністю на квартиру [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що 17.10.1998 року між нею та відповідачем, був укладений шлюб, зареєстрований Миропільською селищною радою Дзержинського району Житомирської області, актовий запис №26 (свідоцтво про одруження [NUMBER] ). Сімейного життя, яке б ґрунтувалося на почуттях взаємної любові, дружби та поваги, у них не склалося. На даний час між ними припинено фактичні шлюбні стосунки, ніяких почуттів між ними немає, зареєстровані за однією адресою, але проживають нарізно, спільне господарство не ведеться. 02.12.2016 року [PERSON] , із ТОВ «ВЕЛЕСГАРД 2015» було укладено Договір №1/3/10+М/138 купівлі-продажу майнових прав. 31.05.2018 на підставі наданих ТОВ «ВЕЛЕСГАРД 2015» документів за позивачем було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначила, що власних заощаджень на придбання житла було недостатньо, її мати, [PERSON] , знаючи про проблеми з чоловіком та погіршення їхніх сімейних відносин, подарувала її кошти на придбання вищевказаної квартири, що підтверджується розпискою. Відповідач у справі, [PERSON] , був обізнаний про придбання нею квартири за подаровані мамою кошти, і він не заперечував тієї обставини, що дана квартира буде належати позивачу особисто, про що написав власноручно розписку. Оскільки квартира придбана за особисті кошти позивачки, що не заперечувалось відповідачем, звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 30 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити з наведених у позові підстав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що дійсно спірна квартира була придбана позивачем за її особисті кошти, які були подаровані їй матір`ю. Грошей на купівлю зазначеної квартири не надав, та дійсно 19 квітня 2018 року написав розписку, що жодних майнових претензій на квартиру [ADDRESS] не має. Однак позов не визнає, оскільки спірна квартира набута в період шлюбу та вважає, що йому належить, хоч якась частка цієї квартири. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 17 жовтня 1998 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований Миропільською селищною радою Дзержинського району Житомирської області, актовий запис №26. 22 грудня 2016 року між [PERSON] , та ТОВ «ВЕЛЕСГАРД 2015» було укладено Договір №1/3/10+М/138 купівлі-продажу майнових прав. Згідно п.2.2. вказаного Договору сторони домовились, що об`єктом нерухомості, майнові права на який передаються за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Обєкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] загальна площа 79,10 кв.м., поверх - 10+М, секція 3. Пунктом 4.2. Договору сторонами було погоджено вартість майнових прав на об`єкт нерухомості, яка складається - 731 500 грн. 00 коп. та має бути сплачена до 20.04.2018 року. Як вбачається з акту звіряння взаємних розрахунків на 25 квітня 2018 року між ТОВ «ВЕЛЕСГАРД 2015» і [PERSON] оплата майнових прав була здійснена позивачем трьома платежами 17.04.2018 року, 18.04.2018 року, 19.04.2018 року у загальній сумі 731 500 грн. 00 коп. Відповідно акту приймання - передачі майнових прав від 04 травня 2018 року продавець ТОВ «ВЕЛЕСГАРД 2015» передав, а покупець [PERSON] прийняла майнові права на об`єкт нерухомості, а саме квартиру [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.02.2023 року квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу №1/3/10+М/138 від 22.12.2016 року та акту приймання - передачі майнових прав від 04.05.2018 року. Рішенням Рівненського міського суду рівненської області від 27 жовтня 2022 року № 569/13393/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час придбання квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідач був обізнаний про придбання позивачем квартири за особисті кошти, та дійшли згоди, що зазначена квартира є та залишиться особистою приватною власністю [PERSON] , про, що [PERSON] було надано розписку від 19.08.2018 року, в якій зазначив, що підтверджує, що квартира за адресою: [ADDRESS] куплена за особисті кошти [PERSON] що подаровані матір`ю [PERSON] , жодних коштів на придбання вказаної квартири не надавав та жодних майнових претензій на цю квартиру не має і в майбутньому мати не буде (а.с.39). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В ст.70 Сімейного кодексу України, зазначено, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до П.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих. які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Як вбачається з наявних у справі доказів, вище зазначена квартира була придбана позивачем, оскількиджерелом її набуття були виключно кошти [PERSON] , що не заперечується відповідачем та підтверджується копією розписки від 19.04.2018 року. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав визнати нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] , особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки судом встановлено, що вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, а тому поданий [PERSON] позов підлягає задоволенню. Крім того, згідно ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved