Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 50000 грн 00 коп завданої моральної шкоди та 3279 грн 43 коп майнової шкоди. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 04 жовтня 2022 року Яворівським районним судом Львівської області за наслідками розгляду кримінального провадження, відомості про яке 07 вересня 2020 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020145350000120, про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, було постановлено ухвалу, якою останнього було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а зазначене кримінальне провадження закрито. В даній справі вона мала статус потерпілої. До початку судового розгляду кримінального провадження вона пред`явила до [PERSON] цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, але такий позов ухвалою суду було залишено без розгляду та роз`яснено, що вона має право звернутися з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства. Зазначеною ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження було встановлено, що 03 вересня 2021 року, близько 18 годин 00 хвилин, [PERSON] , знаходячись поблизу магазину «Рукавичка» за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт Шкло, вул. Сагайдачного, під час конфлікту, який виник раптово на ґрунті неприязних відносин з нею, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно кинув їй кісткою в праве око, спричинивши таким чином крововиливи під конюктиву і у передню камеру правого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Таким чином, [PERSON] обґрунтовано обвинувачувався у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України. У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд вказав, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Кримінальним правопорушенням (проступком), вчиненим [PERSON] , їй заподіяно моральну шкоду. Так, вона стала жертвою фізичного насильства збоку [PERSON] їй доводилось страждати від нестерпного фізичного болю, від споглядання на крововиливи ока. Також довелось переживати стреси, панічні напади плачу викликані тілесним ушкодженням та побоюванням за власне життя та здоров`я. Вона тривалий час страждала від безсоння та головних болів та їй доводилось вживати заспокійливі препарати. З часу заподіяння тілесного ушкодження і до сьогоднішніх днів вона проходить лікування під контролем лікарів, адже очний м`яз правого ока зазнав значного ушкодження. Їй доводиться постійно купувати очні краплі та здійснювати закапування правого ока двічі на день. Час від часу зіниця її правого ока збільшується та втрачається гострота зору, з`являється очний тиск, що супроводжується головними болями. Її часто турбує сльозоточивість та світлобоязнь. З проведених консультацій лікуючого лікаря вбачається, що тривалість лікування повинна проходити не менше п`яти років і немає від лікарів будь-яких гарантій на повне видужання ока після завершення вказаного терміну лікування, у зв`язку з чим вона перебуває у стані постійної тривожності з приводу свого видужання та побоювання залишитись інвалідом. Їй стало набагато важче виконувати свої звичні обов`язки, оскільки переживання перешкоджають зосередитись, а постійні клопоти пов`язані із відвідуванням медичного закладу порушують її звичний графік (ритм) життя. Крім того, [PERSON] вибачень у неї не просив, відшкодовувати заподіяну кримінальними правопорушеннями шкоду навіть не намагався. Таким чином, моральну шкоду заподіяну кримінальним правопорушенням (проступком ) вона оцінюю у розмірі 50000,00 грн. Також вона понесла документально-підтверджених витрат на придбання медичних препаратів у зв`язку із лікуванням правого ока на загальну суму 3279,34 грн. просила позов задовольнити. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Швець І.Я. позовні вимоги своєї довірительки підтримав, дав пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Також про причини неявки суд не повідомив, своїх пояснень (відзиву) на позов та будь-яких клопотань до суду не подавав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явився, не повідомив причини неявки, не подав відзиву, а також представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення, про що постановлено ухвалу від 22 лютого 2023 року, яка занесена до протоколу судового засідання. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Як встановив суд, ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року у справ № 944/993/21 [PERSON] за його клопотанням було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, на підставі вимог ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 вересня 2020 року № 120209145350000120, закрито. Також цією ухвалою було залишено без розгляду цивільний позов [PERSON] та роз`яснено їй право звернутись з таким позовом в порядку цивільного судочинства. Дана ухвала набрала законної сили. В ухвалі вказано, що 03 вересня 2021 року, близько 18 годин 00 хвилин, [PERSON] , знаходячись поблизу магазину «Рукавичка» за адресою: Львівська область, Яворівський район, смт Шкло, вул. Сагайдачного, під час конфлікту, який виник раптово на ґрунті неприязних відносин з нею, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, умисно кинув їй кісткою в праве око, спричинивши таким чином крововиливи під конюктиву і у передню камеру правого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Згідно з ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України закриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. Згідно із ст. 44 Кримінального кодексу України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України, є кримінальним проступком, за яке передбачено покарання менш суворі, ніж обмеження волі. Отже, матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг; відсутність заперечень обвинуваченого. Будь-яких інших підстав та умов для цього законом не встановлено. Відповідно, дотримання наведених умов, є безумовною підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, тобто, суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа). Також суд враховує, що ч. 1 ст. 2 Кримінального кодексу України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 Кримінального кодексу України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Отже, лише винне діяння, в розумінні Кримінального кодексу України буде вважатися кримінальним правопорушенням, відповідно, закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) не є реабілітуючою підставою. При цьому, ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України визначено чіткий перелік реабілітуючитх підстав. Нереабілітуючими підставами при закритті кримінального провадження, передбачені ч. 2 вказаної статті, які, в тому числі, вирішують питання про вчинення кримінального правопорушення, є, зокрема, закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності. Тобто закриття кримінального провадження зі звільненням особи від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою діяння, яке містить склад кримінального правопорушення. Отже, за змістом наведених норм права, звільнення від кримінальної відповідальності застосовується лише щодо особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та за наявності умов, передбачених законом. Також відповідно до ч. 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на надані докази щодо наявності ухвали суду за подією, яка була між сторонами і стала підставою звернення до суду, суд визнає дану обставину щодо такої події, яка є встановленим фактом, що не підлягає доказуванню. Крім того, суд наголошує, що згідно з ч. 8 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України, як зазначено вище, закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1 ст. цієї статті, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує. Отже, [PERSON] мав право не заявляти клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності згідно з ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а просити суд проводити повний судовий розгляд, в ході якого він мав би можливість у вставленому законом порядку доводити свою невинуватість у скоєнні кримінального правопорушення, в якому обвинувачувалась. У постанові від 14 лютого 2018 року в справі № 398/571/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку Кримінальний кодекс України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Також Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14 вказав, що аналіз норм Цивільного кодексу України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21 квітня 2021 року в справі № 648/2035/17. Також аналогічний підхід і висновки щодо застосування норм права висловлені у постанові Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справа № 161/7881/20. Відповідно до норм ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак відповідач не надав жодних доказів відсутності його вини у заподіянні шкоди позивачу. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що у спірному випадку наявні правові підстави для відшкодування [PERSON] шкоди [PERSON] , заподіяної кримінальним правопорушенням. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За положеннями ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відповідно до змісту наведених норм підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків та моральної шкоди є заподіяння збитків та завдання моральної шкоди іншій особі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Щодо матеріальної шкоди суд зазначає таке. Позивачем документально підтверджено понесення нею витрат на придбання медичних препаратів на лікування ока на суму 3279,34 грн, а саме копіями: медичної картки амбулаторно хворого (офтальмологія) [PERSON] від 04 вересня 2020 року; консультативних висновків офтальмолога від 17 вересня 2020 року, від 24 вересня 2020 року, від 08 жовтня 2020 року та від 10 лютого 2021 року; обстежень офтальмолога від 05 лютого 2021 року та від 10 лютого 2021 року; фіскальних чеків про оплату вартості обстежень лікарів та придбання ліків на суму 3279,34 грн (оригінали цих чеків представник позивача на дав в судовому засіданні і такі були досліджені судом). Оцінивши описані вище обставин і надані позивач (її представником) письмові докази, суд вважає, що дані витрати [PERSON] понесла внаслідок протиправних дій, вчинених відносно неї [PERSON] , а також підтверджено наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та цими витратами, відповідно, необхідність придбання лікарських засобів, а тому позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди на суму 3279,34 грн підлягають задоволенню. Щодо моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до норм ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Щодо факту заподіяння моральної шкоди [PERSON] внаслідок вчинених відносно неї [PERSON] дій, які мали місце 03 вересня 2021 року, суд вважає очевидним те, що умисне заподіяння позивачці ушкодження ока, що спричинило крововилив під конюктивну і у передню камеру правого ока, безумовно спричинило їй моральні страждання, які полягали у фізичному болю та стражданнях, що, в свою чергу, очевидно, мало наслідком також спричинення душевних страждань та приниження її честі і гідності. Нормами ст. 23 Цивільного кодексу України також передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] , суд враховує характер та тривалість заподіяних їй моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості. Так, інкриміноване [PERSON] кримінальне правопорушення, належить до категорії умисних. Відповідач не будь-яких доказів вчинив ним дій, спрямованих на відшкодування шкоди [PERSON] як в матеріальному виразі (відшкодування витрат на обстеження та лікування), так і в нематеріальному (вибачення, надання певної допомоги тощо) Також суд враховує, що позивачці, як описано вище, завдано тілесне ушкодження, що спричинило їй фізичний біль, душевні страждання, погіршення стану здоров`я, що потребувало певного часу, зусиль та витрат для його відновлення. Отже, підсумовуючи наведене вище, суд вважає доведеним факт заподіяння [PERSON] , а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого [PERSON] та заподіянням такої шкоди позивачці. Разом з ти, суд вважає, що [PERSON] не обґрунтувала належним чином розміру моральної шкоди, заявленого нею у позовній заяві, а саме 50000,00 грн. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що розмір моральної шкоди, який слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , виходячи з наведених вимог закону, характеру дій відповідачки, завданих позивачці страждань, заподіяння їй тілесних ушкоджень, дотримуючись принципів розумності, співмірності та справедливості, слід визначити в розмірі 20000,00 грн. що, на думку суду, буде достатньою компенсацією завданих їй моральних страждань. Також відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, позивачі від сплати судового збору звільняються. Відповідно до норм ч. ч. 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Разом з тим, як встановлено судом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору № 27 від 02 листопада 2022 року. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції пропорційно до задоволених позовних, а саме у розмірі 443,60 грн., яка підлягала сплаті за подання такої позовної заяви до суду у 2022 році 992,40 грн. Також слід повернути [PERSON] з державного бюджету 992,40 грн надмірно (помилково) сплаченого судового збору. Крім того, представник позивача адвокат Швець І.Я. подав заяву, у який просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6500,00 грн. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу її представник адвокат Швець І.Я. надав суду такі письмові докази: копію договору про надання правничої допомоги та представництво інтересів №08-цп від 02 листопада 2022 року, укладеного ним з [PERSON] , ордер на надання правничої (правової) допомоги від 02 листопада 2022 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 609 від 01 лютого 2012 року, акт вартості проведених робіт адвокатом станом на 02 листопада 2022 року, в якому визначено, що адвокат відповідно до договору надав замовнику таку правову допомогу: консультація 02 листопада 2022 року, вартість 500,00 грн; оформлення позовної заяви про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, 02 листопада 2022 року, вартість 3000,00 грн; участь адвоката як представника позивачки в судовому провадженні, вартість 3000,00 грн; всього 6500,00 грн. При цьому, відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, відповідно до змісту наведених норм саме інша сторона справи (в даній справі відповідач [PERSON] ) повинен доводити неспівмірність пред`явлених іншою стороною (позивачем) витрат на професійну правничу допомогу, а суд може зменшити такий розмір лише на підставі заяви такої особи та відповідного її обґрунтування. Однак відповідач [PERSON] не подав до суду заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, та не довів неспівмірності цих витрат. Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено Водночас, зважаючи, що суд частково задовольнив позовні вимоги [PERSON] , судові витрати із сплати витрат на професійну правничу допомогу слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно задоволеній частині позову, а саме в розмірі 2840,50 грн.

Outcome: partial