Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача [PERSON] , а також відповідачку [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також інтересах малолітнього [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.09.1996 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.09.2022 року належить житловий будинок, розташований за вказаною вище адресою. У даному будинку зареєстровані її син [PERSON] , його співмешканка [PERSON] , а також малолітній син співмешканки [PERSON] , [INFO] . Згоду на реєстрацію відповідачки [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] вона надала на прохання відповідача [PERSON] . Утім, з 2019 року відповідачі з`їхали з її будинку та де вони наразі мешкають їй невідомо, їх особистих речей в будинку немає. Вона має намір продати належний їй житловий будинок, але реєстрація відповідачів перешкоджає їй розпорядитися своєю власністю. Посилаючись на те, що відповідачі більш ніж три роки не проживають у належному їй будинку без поважних причин, участі в утриманні будинку не приймають, комунальні платежі не сплачують, тим самим чинять їй, як власниці, перешкоди у користуванні майном, просить суд визнати їх такими, що втратили право користування житловим будинком. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву, в якій вказала, що на задоволенні позовних вимог наполягає, просить справу розглянути у її відсутність та не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідачів. Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча повідомлялись про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подали, а тому суд, приймаючи до уваги заяву позивачки, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачки - орган опіки та піклування Біляївської міської ради в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги не визнав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори 20.09.1996 року, зареєстрованого в реєстрі за №2-2912, листа КП «БТІ» ОМР №452-вих від 10.08.2015 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №310615026 від 23.09.2022 року, позивачці [PERSON] належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, під номером [ADDRESS] (а.с.10-11). Вказане домоволодіння складається з житлового будинку літ. «А», загальною площею 83,5 кв.м, житловою площею 13,5 кв.м, сараю літ «Б» та огорожі №1-3, у відповідності до технічного паспорту, виготовленого ФОП [PERSON] 11.08.2022 року (а.с.13-18). Відповідач [PERSON] , який є сином позивачки, відповідачка [PERSON] , яка є співмешканкою її сина [PERSON] , та малолітній [PERSON] , [INFO] , який є сином співмешканки [PERSON] , зареєстровані у зазначеному будинку, але з 2019 року по теперішній час в ньому не проживають, їх особистих речей у будинку немає, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Біляївської міської ради Одеського району Одеської області №1503 від 27.12.2022 року та актами, складеними депутатом Біляївської міської ради Борисенко Л.В. у присутності жителів м. Біляївка: [PERSON] та [PERSON] , 27.11.2022 року та 27.12.2022 року (а.с.19, 20, 21). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, а ч. 1 ст. 319 вказаного Кодексу встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України. Члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку, належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України). За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки відповідачі [PERSON] , який є сином позивачки, не проживає у житловому будинку понад один рік без поважних причин, він має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В свою чергу, позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] з її малолітнім сином [PERSON] не є членами однієї родини, договір найму на проживання у спірному житловому приміщенні між ними не укладався, а тому суд приходить висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] , залишаючись зареєстрованими у житловому будинку, власницею якого є позивачка, є сторонніми для неї особами, які перешкоджають їй належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують її права, як власника. При цьому, суд звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Тобто, право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користуванням житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Залишаючи за малолітнім [PERSON] право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи його матір такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд допустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами ч. 3 ст. 29 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, представник органу опіки та піклування, всупереч вимогам зазначеної статті, надіслав до суду заяву, а не висновок, в якій зазначив, зокрема, про те, що позовні вимоги не визнає без жодного обґрунтування своєї позиції. Згідно з ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Беручи до уваги той факт, що відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах, а також інтересах свого малолітнього сина [PERSON] , який не досяг 14 років, за місцем реєстрації у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2019 року, позивачка не чинить їм перешкоди у користуванні житлом, а тому суд, з урахуванням вищевказаних обставин та встановлених судом фактів, не погоджується з позицією органу опіки та піклування Біляївської міської ради, яка є необґрунтованою та такою, що суперечить інтересам дитини, та приходить до переконання про законність вимог позивачки та достатність підстав для визнання відповідачки [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування вищезазначеним житловим будинком. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, так як вони ґрунтуються на законі та не суперечать фактичним обставинам по справі.

Outcome: approved