Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Представником позивача [PERSON] адвокатом Бидюковим Дмитро Володимировичем подано до Дзержинського районного суду м. Харкова позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04 грудня 2009 року у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №781, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу у сторін неповнолітніх дітей немає, мають повнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх років сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. В сім`ї почали виникати сварки, внаслідок чого їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача, ним були втрачені почуття до відповідача. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні стосунки немає. В зв`язку з чим просить суд заявлені позовні вимоги задовольнити, та розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем. Відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. Однак, з цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 17\~листопада 2022\~року в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про встановлення додаткового строку на надання відзиву на позовну заяву та прийняття відзиву відмовлено, а відзив відповідача [PERSON] з вимогами про встановлення додаткового строку на надання відзиву на позовну заяву та прийняття відзиву, повернуто відповідачу. Таким чином, відзив поданий [PERSON] судом не приймається до уваги та при вирішенні даної цивільної справи не враховується. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17\~листопада 2022\~року в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про встановлення додаткового строку на надання відзиву на позовну заяву та прийняття відзиву по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відмовлено. Відзив відповідача [PERSON] з вимогами про встановлення додаткового строку на надання відзиву на позовну заяву та прийняття відзиву, повернуто відповідачу. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 17\~листопада 2022\~року в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви без руху по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, відмовлено. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином, на офіційну електронну пошту суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась своєчасно та належним чином, про причини неявки та їх поважність суду не повідомила. Судом були спрямовані судові повістки про виклик відповідача у судові засідання за адресою місцезнаходження, особисто зазначеною відповідачем: [ADDRESS] ., як внутрішньо переміщеної особи, однак судова кореспонденція була повернута оператором поштового зв`язку «Укрпошта» до суду без вручення, з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Іншої адреси відповідачем суду не повідомлено. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Як неодноразово зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч. 3\~ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Згідно із ч.1\~ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи, зокрема, за першої неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. При цьому, відповідно до ч. 2\~ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З матеріалів справи вбачається, що відповідач була обізнана про наявність даної цивільної справи в провадженні суду, однак нею не вжито будь-яких заходів для явки до суду, не подано клопотань про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відомостей про об`єктивну неможливість явки [PERSON] в судове засідання до суду не надходило та матеріали справи не містять. Відповідачем подано до суду заяву про те, щоб суд дану справу не розглядав за її відсутності, поряд з цим, неодноразово подавались заяви та клопотання про надання відповідачу часу для складання відзиву на позов, про надіслання позовної заяви з додатками за адресою її місця проживання, як внутрішньо переміщеної особи, про надання строку на примирення, про залишення позову без руху. Суд звертає увагу на те, що відповідач всіляко намагається затягнути судовий процес по даній справі, порушуючи тим самим не тільки основоположні принципи цивільного судочинства, але і права та законні інтереси позивача. В силу ст.ст. 1 та 10 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд керується при розгляді справи принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року). У справі «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що «ст.6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення ЄСПЛ у справі «Фрідлендер проти Франції» від 27 червня 2000 року). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Суд вважає, що відповідачу в повній мірі забезпечено право на участь в розгляді справи та остання своєю неявкою до суду використала своє право на участь в розгляді справи. За таких обставин, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача. А за наведених вище обставин, враховуючи, що в справі є достатні докази про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до висновку про проведення розгляду справи у відсутності сторін. Фіксація судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , уклали шлюб, який зареєстровано 04 грудня 2009 року у Дзержинському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №781, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) серії [NUMBER] від 04 січня 2022 року. Від шлюбу у сторін неповнолітніх дітей немає. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) [PERSON] народився [INFO] , про що зроблений відповідний актовий запис за №4778 від 01 червня 1985 року, його батьками записано: батько: [PERSON] , мати: [PERSON] . Відповідно частини 1 статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2статті 77 ЦПК України. Згідно частини 1 статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1\~статті 82 ЦПК України\~встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з положень частини 1статті 89\~ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем зазначено, що на протязі останніх років сімейне життя між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. В сім`ї почали виникати сварки, внаслідок чого їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача, ним були втрачені почуття до відповідача. На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні стосунки немає. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідачем доказів в спростування позиції позивача та викладених ним обставин та наданих доказів в обгрунтування вимог позовної заяви, суду не надано, своїм правом приймати участь при розгляді справи та надати відзив на позовну заяву відповідач не скористалась, будь-яких заходів для явки до суду нею не вжито, не подано клопотань про відкладення розгляду справи чи участь в судовому засідання в режимі відеоконференції, відомостей про об`єктивну неможливість явки відповідача в судове засідання до суду не надходило та матеріали справи не містять. Разом з цим, 23 лютого 2022 року відповідачем подано до суду заяву про надання строку для примирення та 25 серпня 2023 року подано аналогічну за змістом заяву про надання строку для примирення. В обгрунтування надання строку для примирення відповідачем зазначено, що проти позову її чоловіка до неї про розірвання шлюбу вона заперечує, оскільки з позивачем вона одружена вже не перший раз, перший шлюб зареєстровано між ними 30.07.1983 року та розірвано у 1992 році. Тобто, криза в їх родині трапилась не вперше, від даного шлюбу народився син, на даний час є внук [PERSON] , [INFO] . Як зазначено [PERSON] , її чоловік при їх зустрічах в колі родини неодноразово наголошував про те, що розлучатись з нею він не збирається. Вважає свого чоловіка здатного розібратись в обставинах, в які він потрапив та керуватись власними інтересами та почуттями. Ні вона, ні члени її родини не створюють перешкод щодо його прав. Обставин щодо негайного розірвання шлюбу вона не бачить. Тому, хоче скористатись своїм законним правом на надання подружжю строку на примирення протягом 6 місяців та просить про це суд. Представником позивача в зв`язку з поданням відповідачем заяви про надання строку для примирення подано заяву, в якій зазначено, що позивач проти надання строку для примирення заперечує, вважає, що надання строку для примирення - це право суду, а не його обов`язок і категорично наполягає на тому, що строк для примирення позивачу не потрібен, при цьому зазначає, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, факт одруження з людиною, яку не любиш, суперечить моральним засадам суспільства. Тому, [PERSON] категорично заперечує щодо надання строку для примирення, оскільки протягом строку з дня відкриття провадження по справі по день судового засідання на протязі тривалого часу відповідачем не вживались заходи щодо примирення між подружжям, в зв`язку з чим, вважає заяву про надання строку для примирення необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, просить суд відмовити у наданні строку для примирення. Дослідивши викладені доводи сторін, матеріали справи, суд вважає, що заява відповідача про надання строку для примирення не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 111 СК України\~суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ч. 7ст. 240\~ЦПК України\~у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 251\~ЦПК України\~суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення. Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачене ч. 1ст.111 СК України, вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення. У випадку виявлення обставин або фактів під час розгляду справи, які свідчать про неможливість збереження шлюбу з позицій моралі та з позицій інтересів подружжя або їх дітей, суд повинен уникати формалізму та не надавати строку на примирення. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Суд відзначає, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Аналогічний висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 року по справі № 206/3459/16-ц та від 26.11.2018 року у справі № 761/33261/16-ц. В матеріалах справи відсутні будь-які докази зі сторони відповідача, які б свідчили про примирення відповідача з чоловіком (проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства, тощо) або вжиття нею відповідних заходів, спрямованих для примирення. Відсутні відомості про це і в заявах відповідача про надання строку для примирення від 23 лютого 2022 року, 25 серпня 2023 року. Натомість, позивач категорично заперечує проти надання строку для примирення та наполягає на розірванні шлюбу, оскільки факт одруження з людиною, яку не любиш, суперечить моральним засадам суспільства. Враховуючи,\~що доказів\~вжиття відповідачем\~заходів для\~примирення з\~позивачем відповідачем\~суду не\~надано,\~сторони тривалий\~не проживають\~разом,\~між ними\~припинені шлюбні\~відносини,\~позивачем було\~втрачено почуття\~любові до\~відповідача,\~їх подальше\~спільне життя\~і збереження\~шлюбу стало\~суперечити інтересам\~позивача,\~та позивач заперечує проти надання строку на примирення, суд вважає, що у задоволенні заяви відповідача про надання строку для примирення слід відмовити. З огляду на викладене, враховуючи, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно із ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позов судом задоволений у повному обсязі, за подання фізичною особою позовної заяви про розірвання шлюбу до суду передбачений до сплати судовий збір, позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 992,40 грн.

Outcome: approved