Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Позивач в вересні 2021 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, де просив суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. Голови правління НАК «Нафтогаз України» від 19.08.2021 року № 362-к про його звільнення з 25.08.2021 року з посади юрисконсульта Відділу врегулювання заборгованості на ранніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю НАК «Нафтогаз України», у зв`язку із встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку прийнято, протягом строку випробування, п. 11, ч. 1 ст. 40 КЗпП. Поновити його на роботі юрисконсульта Відділу врегулювання заборгованості на ранніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю НАК «Нафтогаз України» з дати звільнення. Стягнути з НАК «Нафтогаз України» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.08.2021 року до дня поновлення на роботі. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.12.2021 року справа за підсудністю направлена для розгляду до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09.12.2021 було виправлену описку замість невірного « Шевченківського » правильно вказано « Деснянського ». Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2022 було прийнято до провадження і призначено підготовче судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин не явки суду не повідомив, в той же час подав клопотання про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причин не явки суду не повідомив, в той же час подав на адресу суду відзив, в якому вказав, що 12.04.2021 у відповідності до наказу НАК «Нафтогаз України» № 143-К позивача було призначено з 20.04.2021 на посаду головного юрисконсульта Відділу врегулювання заборгованості на ранніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю НАК «Нафтогаз України» та встановлено випробувальний строк 3 місяці. 14.07.2021 згідно наказу НАК «Нафтогаз України» № 303-К позивачу було продовжено строк випробування при прийнятті на роботу на 5 календарних днів з 21.08.2021 по 25.08.2021 у зв`язку з хворобою позивача. 19.08.2021 згідно наказу НАК «Нафтогаз України» № 362-к позивача було звільнено з займаної посади з 25.08.2021 у зв`язку із встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку прийнято, протягом строку випробування, п. 11, ч. 1 ст. 40 КЗпП України. За змістом позовної заяви позивач вважає що його звільнено не законно, вважає що відповідач необгрунтовано встановив його невідповідність займаній посаді, оскільки не врахував його багаторічний досвід адвокатської практики. Окрім цього, позивач вважає, що його звільнення є незаконним оскільки воно відбулося в період тимчасової непрацездатності. Слід зазначити, що позовна заява є необгрунтованою з наступних підстав: Згідно з ч. 1 ст. 26 КЗпП, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Що і було зроблено з боку відповідача. Підставою для видання наказу № 143-к стала заява позивача від 23.03.2021, згідно якої позивач сам просив призначити його на посаду зі строком випробування три місяці. Вищевказане свідчить про те, що позивачем та відповідачем було погоджено встановлення позивачу випробування відповідно до вимог КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. У відповідності ч. 3 ст. 27 КЗпП України, до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причин. На підставі письмової заяви позивача від 14.07.2021, погодженого профспілкової організації НАК «Нафтогаз України» № 445 від 14.07.2021. НАК «Нафтогаз України» було видано наказ № 303-к від 14.07.2021 про продовження строку випробування позивача на один місяць з 20.07.2021 по 20.08.2021. На підставі листка непрацездатності АЛД № 469803 від 26.07.2021, з урахування того, що позивач не працював у зв`язку з хворобою з 26.07.2021 по 30.07.2021, НПК «Нафтогаз України» було видано наказ № 352-к від 11.08.2021, яким було продовжено строк випробування позивачу на 5 календарних днів з 21.08.2021 по 25.08.2021. Згідно ч. 2 ст. 28 КЗпП України, у разі встановлення роботодавцем невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Підставою для видання наказу про звільнення позивача з роботи стала службова записка в.о. начальника Департаменту роботи з проблемною заборгованістю № 14-2049/29-21 від 13.08.2021, якою було встановлено невідповідальність позивача займаній посаді. У відповідній службовій записці належним чином обгрунтовано, що під час проходження випробування позивач неправильно аналізував та опрацьовував документи, а також неправильно виконував отримані доручення, що негативно позначається на роботі Департаменту в цілому. Окремо звертають увагу на те, що вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Відповідна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2019 у справі № 216/3364/16-ц, від 02.12.2020 у справі № 554/120/2020, від 16.03.2020 у справі № 755/12037/17, від 11.12.2019 у справі № 374/274/18, від 05.12.2019 № 522/3864/18, від 31.07.2019 у справі № 757/76692/17-ц, від 04.07.2019 у справі № 760/1227/18. Відповідач у відповідності до наданого законодавством права, було встановлено невідповідність позивача займаній посаді та було звільнено позивача з займаної посади. Звільнення позивача відбулося протягом строку випробування з письмовим попередженням позивача за п`ять днів до звільнення, а тому звільнення є законним та обгрунтованим. Щодо твердження позивача про те, що його звільнення є незаконним оскільки воно відбулося в період тимчасової непрацездатності, слід зазначити наступне: слід зазначити, що розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2019 у справі № 216/3364/16-ц, від 21.12.2019 у справі № 701/173/18-ц, від 02.12.2020 у справі № 554/120/20. Відтак, звільнення на підставі встановлення невідповідності займаній посаді протягом строку випробування є звільненням за згодою сторін. Законодавством не передбачено заборони на звільнення за згодою сторін в період тимчасової непрацездатності працівника, а тому перебування позивача на лікарняному 25.08.2021 не свідчить про те, що відповідач не міг звільнити позивача 25.08.2021 у зв`язку з встановленням невідповідності займаній посаді протягом строку випробування. Окрім цього, дії позивача мають ознаки недобросовісних, оскільки позивач жодним чином не повідомляв відповідача про те, що він знаходиться на лікарняному 25.08.2021. Відповідна інформація стала відома відповідачу лише після отримання копії позовної заяви, у додатку до якої містилась копія листка непрацездатності АЛД № 469808. Також, у відповідності до листка непрацездатності позивач перебував на лікарняному у період з 25.08.2021 по 28.08.2021. В той же час, позивач 25.08.2021 весь робочий день перебував на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу позивача за серпень 2021. 25.08.2021 позивач забрав свою трудову книжку, що підтверджується його особистим підписом у книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них № [NUMBER] , а на наступний день 26.08.2021 позивач відвідував адміністративне приміщення НАК «Нафтогаз України», що підтверджується витягом з системи пропуску. З огляду на викладене, звільнення позивача є законним, а тому вимоги позивача про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На адресу суду 09.12.2022 надійшла відповідь на відзив, в якому позивач не погоджується з доводами відповідача, вказав що доводи є необгрунтованими та не підкріплені належними доказами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). У судовому засіданні встановлено, що 20.04.2021 року позивача наказом від 12.04.2021 року за № 143-К прийнято на посаду головного юрисконсульта Відділу врегулювання заборгованості на ранніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтгаз України» та встановлено випробувальний термін 3 місяці. 19.08.2021 згідно наказу НАК «Нафтогаз України» № 362-к позивача було звільнено з займаної посади з 25.08.2021 у зв`язку із встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку прийнято, протягом строку випробування, п. 11, ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Підставою для видання наказу про звільнення позивача з роботи стала службова записка в.о. начальника Департаменту роботи з проблемною заборгованістю № 14-2049/29-21 від 13.08.2021, якою було встановлено невідповідальність позивача займаній посаді. У відповідній службовій записці належним чином обгрунтовано, що під час проходження випробування позивач неправильно аналізував та опрацьовував документи, а також неправильно виконував отримані доручення, що негативно позначається на роботі Департаменту в цілому. З наказом №362-К позивач ознайомився 20.08.2021 року, що підтверджується його особистим підписом на вищезазначеному наказі. Положеннями статті 43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України). Згідно з ч. 1 ст. 26 КЗпП, при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. Що і було зроблено з боку відповідача. Підставою для видання наказу № 143-к стала заява позивача від 23.03.2021, згідно якої позивач сам просив призначити його на посаду зі строком випробування три місяці. Вищевказане свідчить про те, що позивачем та відповідачем було погоджено встановлення позивачу випробування відповідно до вимог КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців. У відповідності ч. 3 ст. 27 КЗпП України, до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причин. На підставі письмової заяви позивача від 14.07.2021, погодженого профспілкової організації НАК «Нафтогаз України» № 445 від 14.07.2021. НАК «Нафтогаз України» було видано наказ № 303-к від 14.07.2021 про продовження строку випробування позивача на один місяць з 20.07.2021 по 20.08.2021. На підставі листка непрацездатності АЛД № 469803 від 26.07.2021, з урахування того, що позивач не працював у зв`язку з хворобою з 26.07.2021 по 30.07.2021, НПК «Нафтогаз України» було видано наказ № 352-к від 11.08.2021, яким було продовжено строк випробування позивачу на 5 календарних днів з 21.08.2021 по 25.08.2021. Згідно ч. 2 ст. 28 КЗпП України, у разі встановлення роботодавцем невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення. Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято. Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП України, а не за результатами випробування. Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Слід звернути увагу, що законодавством України не визначений порядок встановлення невідповідності працівника займаній посаді та виконуваній роботі. При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування. Оцінку відповідності чи невідповідності працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган, це питання не може вирішуватись судом. Невідповідність позивача займаній посаді підтверджена службовою запискою від 13.08.2021 року № 14-2049/29-21 Відповідно до п. 11 ст. 40 КЗпП, Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України має відбуватися за наступних умов: 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника про звільнення за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування. Відповідачем було встановлено невідповідність позивача займаній посаді. Позивача про звільнення було повідомлено 20.08.2021 року (Наказ №362-К), тобто більше ніж за 3 дні та звільнено протягом строку випробування (строк випробування позивача мав закінчитися 25.08.2021 року.) Отже, відповідно до вимог ст. 28 КЗпП України відповідачем було встановлено невідповідність працівника займаній посаді та виконуваній роботі, позивача належним чином у встановлені строки письмово повідомлено про звільнення на підставі п. 11 ст. 40 КЗпП, звільнення відбулося в межах строку випробування. При цьому, позиція відповідача щодо правомірності звільнення позивача також підтверджується постановами Верховного Суду України від 18.09.2019 у справі № 216/3364/16-ц, від 02.12.2020 у справі № 554/120/2020, від 16.03.2020 у справі № 755/12037/17, від 11.12.2019 у справі № 374/274/18, від 05.12.2019 № 522/3864/18, від 31.07.2019 у справі № 757/76692/17-ц, від 04.07.2019 у справі № 760/1227/18. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed