Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Позивач зазначила, що [INFO] померла її матір, [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . За життя, 09.04.2002р., спадкодавець склала заповіт, яким розпорядилася квартирою на користь позивача. Але позивач не може оформити свої права в позасудовому порядку, оскільки, по-перше, у заповіті не зазначено вулицю, на якій розташовано квартиру і невірно зазначено її прізвище - « [PERSON] », а, по-друге, вона пропустила строк на прийняття спадщини, оскільки через смерть матері в неї погіршився стан здоров`я, потім введені карантинні обмеження через розповсюдження коронавірусної хвороби, а з лютого 2022р. в Україні введено воєнний стан. Оскільки не проживала разом із спадкодавцем, просить визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини та тлумачити зміст заповіту [PERSON] , складеного 09.04.2002р., як такий, в якому виражена волі спадкодавця дає позивачу право на спадкування квартири [ADDRESS] . Представник заявника адвокат Моськіна С.М. - заявою позов підтримала. Представник відповідача - адвокат Бразалук С.С. заявою просить розглядати справу без її участі, рішення прийняти на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. [INFO] померла [PERSON] (а.с.13). Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] , яка належала спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло (а.с.20). 09.04.2002р. спадкодавець склала заповіт, яким розпорядилася квартирою [ADDRESS] на користь [PERSON] (а.с.15). Згідно матеріалів спадкової справи № 6/2022р., заведеної після смерті [PERSON] , із заявою про прийняття спадщини звернулися: 03.08.2022р. позивач як спадкоємець за заповітом, з пропуском строку на подання заяви про прийняття спадщини; 10.01.2023р. відповідач як спадкоємець 5 черги за законом, який прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. Позивачу постановою від 10.10.2022р. приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вона пропустила встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини а також через те, що у поданому нотаріусу заповіті не зазначено вулицю, на якій розташована квартира, що заповідається, і невірно зазначено її прізвище ( [PERSON] ). Відповідачу постановою від 10.10.2023р. приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Панченко О.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивач, яка є спадкоємцем першої черги за законом, звернулася до суду із позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини та тлумачення заповіту. Позивач мотивувала пропуск строк на подання заяви про прийняття спадщини своїм станом здоров`я, який погіршився після смерті матері та введенням карантинних обмежень. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом частини 1 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 статті 1270 ЦК України). За змістом частин 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У випадку, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2)велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3)складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4)перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5)необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17, провадження № 61-41480св18. Не є поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви та ці обставини визнані судом поважними. Як свідчить тлумачення частини третьої статті 1272 ЦК України до поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини відносяться причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця щодо подачі заяви про прийняття спадщини. Якщо ж у спадкоємця таких перешкод для подання заяви не було, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічний правовий висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 372/2383/16-ц (провадження № 61-20920св18), від 22 травня 2019 року у справі № 351/2403/17; від 20 лютого 2020 року у справі № 419/3788/17 (провадження № 61-2969св19); від 16 березня 2020 року у справі № 644/5098/17 (провадження № 61-20806св19); від 17 березня 2020 року у справі № 683/2587/18 (провадження № 61-11406св19). Позивач не подала суду доказів погіршення стану її здоров`я, а карантин, на якій вона посилається, введений Постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року, тобто на день смерті спадкодавця тривав вже близько року. Відтак доказів поважності пропуску строку на прийняття спадщини понад 1 рік після смерті спадкодавця суду не наведено. Позивачем також заявлені вимоги про тлумачення заповіту, оскільки в ньому не зазначена вулиця, де розташована квартира, що заповідається, та невірно зазначено її прізвище як особи, на користь якої складено заповіт. Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до положень статті 213 ЦК України зміст правочину може бути юридично розтлумачений. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України. Згідно статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Виходячи зі змісту вказаних норм, суд може ухвалити рішення про тлумачення заповіту лише при розгляді юридичного спору між сторонами (пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Оцінюючи ефективність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід враховувати, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Але неточності у тексті заповіту щодо адреси нерухомого майна, яке передається у спадщину, а також прізвища особи, на користь якої складено заповіт, за обставин цієї справи не можуть бути усунути шляхом тлумачення заповіту відповідно до положень статей 213, 1256 ЦК України. Якщо у тексті заповіту була допущена помилка, то сама заповідач мала можливість її усунути, чого не зробила впродовж 19 років до своєї смерті. Відтак у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed