Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів, уточненим в ході розгляду справи, в якому просив виселити їх разом з дітьми з двокімнатної квартири, загальною площею 101 кв.м., житловою площею 52,30 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , з наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме п`ятикімнатної квартири, загальною площею 150,20 кв.м., житловою площею 105,20 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та належить позивачу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19.09.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11218598000, згідно якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 200 000 доларів США з оплатою процентів у розмірі 12,90 % річних в строк до 19.09.2027. У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір іпотеки №64309 від 19.09.2007, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку банку квартиру за адресою [ADDRESS] . 08.12.2011 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11218598000 від 19.09.2007 та договором іпотеки №64309 від 19.09.2007 перейшли до ПАТ «Дельта Банк». 05.02.2020 на підставі договору про відступлення прав вимоги №2151/К, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11218598000 від 19.09.2007 та договором іпотеки №64309 від 19.09.2007 перейшли до ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції». Станом на 05.02.2020 заборгованість [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11218598000 від 19.09.2007 складала 12 261 490 гривень 34 копійок. 14.02.2020 відповідачу надсилалася вимога-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення з квартири, яка отримана відповідачем 26.02.2020. В подальшому, 13.10.2021 за ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» було зареєстровано право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Як зазначає позивач, у зазначеній квартирі зареєстровані попередній власник з дружиною та дітьми (відповідачі у справі), які добровільно знятися з державної реєстрації місця проживання та виселитися відмовляються. На підставі викладеного, посилаючись на те, що наявність зареєстрованих в квартирі осіб грубо порушує його права та інтереси як іпотекодержателя, позивач просить суд виселити відповідачів з двокімнатної квартири, загальною площею 101 кв.м., житловою площею 52,30 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , з наданням іншого постійного жилого приміщення, а саме п`ятикімнатної квартири, загальною площею 150,20 кв.м., житловою площею 105,20 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] , та належить позивачу. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.09.2020 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 22.09.2022, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з урахуванням наданих уточнень. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції, причини неявки суду не повідомили. В матеріалах справи міститься відзив відповідача [PERSON] на позов, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позов суперечить вимогам чинного законодавства, вказував, що виселення відповідачів, які тривалий час проживають у спірній квартирі, є невиправданим втручанням у приватну сферу та порушенням прав на повагу до житла. У відповіді на відзив позивач вказував, що він діє виключно в межах норм чинного законодавства, та приймаючи рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки керувався положеннями Закону України «Про іпотеку». Оскільки позивачем набуто право власності на спірну квартиру, відповідачі зобов`язані її звільнити. Представник третьої особи служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог, просив враховуючи інтереси дитини прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства. Представник третьої особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб в удове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, 19.09.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11218598000, згідно якого останній отримав кредит в іноземній валюті в сумі 200000 доларів США для особистих потреб (під заставу нерухомості) з оплатою процентів у розмірі 12,90 % річних в строк до 19.09.2027 (а.с.10-13,т.І). У якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладений договір іпотеки №64309 від 19.09.2007, відповідно до якого позичальник передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру за адресою [ADDRESS] (а.с. 14-15,т.І). Умовами вказаного договору іпотеки (п.п.4.1-4.6, п.5) передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на підставі рішення суду та на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку». 08.12.2011 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11218598000 від 19.09.2007 та договором іпотеки №64309 від 19.09.2007 перейшли до ПАТ «Дельта Банк». Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 07.05.2015, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.06.2015, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором №11218598000 від 19.09.2007 в розмірі 3 513 226,16 грн., що складається із заборгованості за кредитом 2 287 999,68 грн. та за відсотками 1 225 226,48 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №64309 від 19.09.2007 шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки у власність та визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру номер [ADDRESS] , загальною площею 101 кв.м., житловою площею 52,30 кв.м., що належить [PERSON] на праві власності, за ціною визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а також стягнуто судовий збір в розмірі 3654 грн. 05.02.2020 на підставі договору про відступлення прав вимоги №2151/К, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції», права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11218598000 від 19.09.2007 та договором іпотеки №64309 від 19.09.2007 перейшли до ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» (а.с. 16-25,т.І). Зі змісту позову убачається, що станом на 05.02.2020 заборгованість [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11218598000 від 19.09.2007 складала 12 261 490 гривень 34 копійок. 14.02.2020 відповідачу надсилалася вимога-повідомлення про усунення порушення зобов`язань та виселення з квартири, яка отримана відповідачем 26.02.2020 (а.с. 26-29,т.І). В подальшому, 13.10.2021 за ТОВ «Фінансова Компанія «Приватні інвестиції» зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначене підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №279791581 від 18.10.2021 (а.с. 217,т.І). Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, слугувало рішення суду та відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачало передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. У спірній квартирі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №55765392 від 10.12.2020 (а.с. 115-116,т.І). За змістом ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою ст. 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом частини другої ст. 40 Закону «Про іпотеку», чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій ст. 109 ЖК України. Таким чином, частина друга ст. 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Верховний Суд України у своїх постановах від 21.10.2015 (провадження №6-1484цс15) та 22.06.2016 (провадження №6-197цс16) висловив правовий висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону №898-IV, так і норма ст. 109 ЖК України. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Щодо порушення прав власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки Велика Палата Верховного Суду в своїй Постанові від 05.06.2019 у справі №643/18788/15-ц виходила з таких міркувань. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28.09.1995 у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (п. 28 Рішення). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ст. 109 ЖК України викладено саме в такій редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Таким чином, Велика Палата дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми ст. 40 Закону «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. Так, з матеріалів справи убачається, що спірна квартира за адресою [ADDRESS] не була придбана за рахунок кредитних коштів, оскільки кредит був наданий на особисті потреби. У зазначеній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі. Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №207946447 від 30.04.2020 (а.с.179,т.І), квартира, в яку позивач просить виселити відповідачів за адресою [ADDRESS] , загальною площею 150,2 кв.м., житловою площею 105,2 кв.м., зареєстрована на праві власності за ТОВ «ФК «Приватні інвестиції». За таких обставин, враховуючи що виселення без надання іншого жилого приміщення допускається в порядку виключення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане громадянином за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою відповідного жилого приміщення, при цьому відповідач [PERSON] передав в іпотеку квартиру, придбану не за рахунок кредитних коштів, суд вважає, що з урахуванням положень ст. 109 ЖК України, вимога позивача про виселення відповідачів з надання їм іншого житла є обґрунтованою. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved