Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

07.09.2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», 3-і особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Антон Юрійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис: № 138521 про стягнення 8159,06 гривень з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс». На підставі вчиненого виконавчого напису, 08 серпня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценком Антоном Юрійовичем було відкрито виконавче провадження № 69581039. Зазначає, що із зазначеним виконавчим написом позивач не згодний та вважає, що є підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, виходячи з наступного. Як вбачається з виконавчого напису, його вчинено із посиланням на кредитний договір № 20130518175849 від 12.09.2.013. Зазначає, що між тим, зі змісту листа приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка А.Ю. від 23.08.2022 № 11720 вбачається, що виконавчий напис було вчинено не на кредитному договорі, а на виписці з особового рахунку - на документі, на якому згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 взагалі не може вчинятися виконавчий напис. Сам кредитний договір № 201305181 75849 від 12.09.2013 до виконавчого напису не підшитий та в матеріалах виконавчого провадження відсутній. Водночас, якщо брати до уваги посилання у виконавчому написі на кредитний договір № 20130518175849 від 12.09.2013, то позивач наполягає, що вищевказаний договір було складено в простій письмовій формі. Відповідачем не доведено протилежного. Частиною 2 статті 87 Закону України «Про нотаріат)1) визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до підпункту 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обгрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 11 72 було затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, було встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою слягувача про непогашення заборгованості. Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли стягувачам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і в простій письмовій формі. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провалиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.1 1.2.001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу „або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пункт 2 взагалі відсутній в діючому Переліку. Тобто під час вчинення оскаржуваного виконавчого напису приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович керувався нечинним законодавством, яке в дійсності не передбачало можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений. Більше того, нотаріус вчинив виконавчий напис навіть не на кредитному договорі, а на виписці з особового рахунка, яка не належить до документів, на яких можуть вчинятися виконавчі написи. Таким чином, вважає, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус діяв у порушення норм частини 2 статті 87 Закону України «Про нотаріат» і підпункту 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку. У відповідності до ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо - подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Підпунктом 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України віл 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 3.4 вказаної Глави зазначається, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. У виконавчому написі міститься посилання на кредитний договір № 20130518175849 від 12.09.2013, укладений між позивачем, та АГ «БРОКБІЗНЕСБАНК» Зазначає. що при цьому, принаймні з 01 серпня 2.018 року кредитна картка вже не могла обслуговуватися, адже в цю дату, як свідчить виконавчий напис, банк вже відступив право вимоги іншій юридичній особі, а саме ТОВ «ФК «СІТІ--ФІНАНС». Отже, з 01.08.2018 за кредитною карткою вже не могло здійснюватися жодних операцій, адже банк відступив право вимоги іншому суб`єкту, який не є банком. Крім того, як свідчать відомості з офіційного веб-сайту Національного Банку України, ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» починаючи з 10.06.2014 перебувало в процедурі ліквідації. А відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. Звертає увагу суду на те, що з дати 10.06.2014, так і з дати 01.08.2018, станом на день вчинення виконавчого напису (тобто на момент 11.06.2021) минуло значно більше ніж три роки, тому за кредитним договором № 20130518175849 від 12.09.2013 не міг бути вчинений виконавчий напис, а його вчинення суперечить нормі ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, однією з основних умов вчинення виконавчих написів є наявність документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути надані документи, що свідчать про визнання боржником вимог стягувача. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнанні їх. Зазначає. що жодних кредитів у ТОВ «Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» позивач не отримував, а виконавчий напис містить посилання на низку договорів про відступлення прав вимоги (від 25.05.2021 № 250521-ВП, від 18.10.2020 № 18102020-ВП, від 15.10.2020 № 1/БР) та на договір факторингу від 01.08.2018 № 283, однак до виконавчого напису не долучено цих договорів, а позивачу їхній зміст невідомий через те, що позивачу не було вручено повідомлень про відступлення права вимоги, а також позивачу не було надано доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (якщо взагалі припускати наявність такого зобов`язання). В той час як норма ч. 2 ст. 517 ЦК України встановлює, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Крім того, у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі Ne 444/9519/12, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Однак, у виконавчому написі вказано про те, що стягнення проводиться «за період з 25.05.2021 року по 03.06.2021 року», тобто за той період, коли строк кредитування вже закінчився і не могли нараховуватися проценти за користування кредитом. Таким чином, стягнення 2408,41 гри. «заборгованості за відсотками та комісією» є безпідставним. Крім того, у виконавчому написі також зазначено про стягнення 2408,41 гривень «простроченої заборгованості за (...) комісією)). В той же час, станом на 12.09.2013 (дата кредитного договору, зазначена у виконавчому написі), ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» містила наступну норму (абз.З 4.4): «кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». При цьому, за змістом п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом ст.1054 ЦК України надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком кредитодавця із зустрічним обов`язком позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь кредитодавця. Така операція відповідає економічним потребам лише самого кредитодавця та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії кредитодавця не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02 вересня 2.019 року у справі №361 /7528/17, а також у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного сулу від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц. Таким чином, стягнення 2408,41 гривень «простроченої заборгованості за (...) комісією» є безпідставним. Крім того, у виконавчому написі вказано про стягнення 3000,00 гривень «заборгованості за штрафними санкціями». Проте до виконавчого напису не долучено кредитного договору, із якого б могла вбачатись можливість застосування таких штрафних санкцій, як не долучено і розрахунку штрафних санкцій. Враховуючи те, що відповідачем не надано документів, які б надавали йому право застосовувати штрафні санкції, а також які б обґрунтовували розмір штрафних санкцій, стягнення 3000,00 гривень «заборгованості за штрафними санкціями» є безпідставним. Вважає, що нотаріус вчинив виконавчий напис за відсутності факту безспірності заборгованості, що є порушенням норми ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат». На підставі вищевикладеного просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 138521 вчинений 11.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» заборгованості у розмірі 8159,06 гривень. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» на користь [PERSON] 2872 (дві тисячі вісімсот сімдесят дві) гривні 81 копійка безпідставно набутих коштів, стягнутих за виконавчим написом № 138521 від 11.06.2021 року. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» на користь [PERSON] 1984 (одну тисячу дев`ятсот вісімдесят чотири) гривні 80 копійок судового збору за подання позовної заяви та 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 21.11.2022 зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. У позовній заяві просив суд розглядати справу за його відсутності, позов задовольнити. У підготовче судове засідання представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» не з`явився. 06.12.2022 року до канцелярії суду від директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» Наваренко В.Г. надійшла заява про визначення позову. Треті особи: приватний нотаріус\~Київського міського\~нотаріального округу\~Остапенко Євген\~Михайлович,\~приватний виконавець\~виконавчого округу\~Запорізької області\~Проценко Антон\~Юрійович в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, до про причини неявки суд не повідомили, заяв не надали. Взявши до увагм заяви учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис: № 138521 про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» заборгованості у розмірі 8159,06 гривень. На підставі вчиненого виконавчого напису, 08 серпня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценком Антоном Юрійовичем було відкрито виконавче провадження № 69581039. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст. 18 цього Кодексу, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом МЮ України 22 лютого 2012р. № 296/5 та зареєстрований у МЮ України 22 лютого 2012р. за № 282/20595 (далі по тексту - Порядок). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється КМУ. Статтею 88 цього Закону України визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМУ від 29 червня 1999р. № 1172 (далі по тексту - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 р. у справі № 826/20084/14, про визнання нечинним і скасування п. 1 та п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 р., визнано незаконним та нечинним розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріусу на нотаріально не посвідченому кредитному договорі, зазначена постанова набула законної сили, при цьому в мотивувальній частині постанови апеляційної інстанції зазначено: «Оскільки оскаржувані положення Змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, можуть бути застосовані до необмеженого кола фізичних осіб у зв`язку із укладенням ними кредитних договорів та існуванням у них простроченої заборгованості, суд з метою недопущення порушень прав та законних інтересів осіб, що є позичальникам, вважає за необхідне визнати не чинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26 листопада 2014 р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття». Положення ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Разом з тим, стороною відповідача не було надано суду в порушення положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, належних і допустимість доказів в обґрунтування того, що приватному нотаріусу Київського міського\~нотаріального округу\~Остапенко Є.М. були подані відомості про безспірність суми заборгованості позивача за кредитним договором. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 р. №6-887цс17. Таким чином, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки заборгованість за спірним кредитним договором є не безспірна та визнана відповідачем, у зв`язку із чим позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» безпідставно набутих коштів, суд вказує на наступне. Згідно до долученої до матеріалів справи відповіді приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка А.Ю. № 11720 від 23.08.2022 року вбачається, що в ході проведення виконавчих дій по ВП 69581039 з [PERSON] було стягнуто 3451,89 грн. Відповідно до ч. 1\~ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Суд зауважує, що загальна умова частини першої\~статті 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~стаття 1212 ЦК України\~може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2016 у справі №6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі №6-100цс15. В даному випадку, правовою підставою набуття Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» 2872,81 грн., став спірний виконавчий напис нотаріуса № 138521 від 11.06.2021 року, який виконанню не підлягає. Тому, правова підстава для отримання ТОВ «Фінансова\~компанія «Еліт\~Фінанс» 2872,81 грн. відпала, і вказані кошти підлягають поверненню відповідно до ч. 1\~ст. 1212 ЦК України. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» безпідставно набутих коштів також підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. При подачі позовної заяви до суду позивач по справі [PERSON] сплатив судові витрати при розгляді справи: а саме судові збору у загальному розмірі сумі 2481,00 грн. Враховуючи, що представник відповідача Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«Еліт Фінанс» Наваренко В.Г. визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків сплаченого при зверненні до суду з позовом судового збору, що становить загалом 1240,50 грн., а також зобов`язання Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, що становить загалом 1240,50 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved