Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Григоренко А.О. звернувся до суду з позовом про стягнення пені зі сплати аліментів з відповідача [PERSON] , в обґрунтування зазначивши наступне. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.08.2007 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено та вирішено питання про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від його доходів, починаючи з 14.08.2007 року і до повноліття дитини. З 07.02.2008 року виконавчий лист на примусове виконання вищевказаного рішення суду перебував на примусовому виконанні Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у місті Києві. У зв`язку з тривалим та системним невиконанням відповідачем рішення суду позивачем було ініційовано отримання дублікату виконавчого листа та відновлення втраченого виконавчого провадження. Ухвалою від 12.05.2020 року Уманського міськрайонного суду Черкаської області заяву стягувача задоволено та видано дублікат виконавчого листа від 15.06.2020 року. 21.07.2020 року головним державним виконавцем Дарницького РВ ДВС у місті Києві ЦМУЮ (м. Київ) винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №8221136. Того ж дня, державним виконавцем зроблено розрахунок заборгованості боржника зі сплати аліментів, виходячи з середньої заробітної плати по місту Києву, починаючи з 14.08.2007 року по 01.07.2020 року та встановлено наявність заборгованості по сплаті аліментів за період більше ніж три роки. Після отримання відомостей про фактичні доходи боржника, 02.11.2020 року державним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості зі сплати аліментів. 24.11.2020 року державним виконавцем після неодноразових заяв представника стягувача, винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 50 % від загального розміру заборгованості у розмірі 212 448,35 грн. Не погоджуючись з цим розрахунком, боржник звернувся до суду і ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.12.2020 року у задоволенні скарги на дії державного виконавця відмовлено, але боржник звернувся до апеляційної інстанції і постановою Черкаського апеляційного суду ухвалу суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення, яким скаргу [PERSON] на дії державного виконавця задоволено частково. Визнано дії головного державного виконавця щодо здійснення розрахунку заборгованості неправомірними в частині здійснення розрахунку заборгованості по аліментах, виходячи з доходу боржника, за час перебування боржника на спрощеній системі оподаткування. Зобов`язано державного виконавця здійснити розрахунок заборгованості, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (м. Умань, Черкаської області) за період перебування [PERSON] на спрощеній системі оподаткування, відповідно до ч. 2 ст. 195 СК України. Таким чином, остаточний розмір заборгованості зі сплати відповідачем аліментів на користь позивача було встановлено постановою Черкаського апеляційного суду від 18.02.2021 року у справі № 2-1944-07, постановами та розрахунками державного виконавця, як і було встановлено факт не сплати заборгованості зі сплати аліментів за усі минулі роки, за виключенням нетривалого періоду сплати, що вбачається з розрахунку державного виконавця. Оскільки станом на дату досягнення дитиною повноліття заборгованість відповідача зі сплати аліментів була відсутня, державним виконавцем було закінчено виконавче провадження. Вважає, що зазначені вище обставини, які передували остаточному виконанню рішення суду, свідчать про умисне невиконання відповідачем рішення суду та ухилення від його виконання. При цьому, вказує, що у відповідності до вимог чинного законодавства, доведення відсутності вини у несплаті аліментів покладено саме на боржника. У зв`язку з тривалим та систематичним невиконанням відповідачем своїх зобов`язань зі сплати аліментів, з нього додатково на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня), яка виникла у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду щодо сплати аліментів на користь позивача. Законодавчо встановлено, що розмір пені становить 1% від суми заборгованості за кожен день прострочки і при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо. Фактично неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання і її завданням є сприяння належному виконанню таких зобов`язань. Згідно наданого представником позивача розрахунку неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 01 вересня 2007 року по 10 вересня 2020 року (по аліментним платежам з 14 серпня 2007 року по 30 червня 2017 року) складає 1 471 335,86 грн.; за період з 01 серпня 2017 року по 18 лютого 2021 року (по аліментним платежам з 01 липня 2017 року по 06 квітня 2021 року) складає 77 469,56 грн. Загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, на думку представника позивача, становить 1 548 805,42 грн., яку і просить суд стягнути з відповідача на користь позивача. Представником відповідача [PERSON] - адвокатом Сандугей І.В. на адресу суду направлено відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнає та вказує про наступне. У відповідності до вимог законодавства для застосування відносно його довірителя сплати неустойки (пені) необхідні такі умови: 1) існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч. 1 ст. 189 СК України; 2) наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості. Так, відповідно до перерахунку розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.11.2020 року, здійсненого 15.04.2021 року встановлено, що заборгованість по аліментам відсутня. При цьому, саме цей розрахунок є єдиним вірним, а подані позивачем інші розрахунки не відповідають дійсності, з урахуванням рішень судів першої і апеляційної інстанцій. Тобто станом на час звернення позивача до суду заборгованості по аліментам не існує, а тому відсутня перша з необхідних умов для застосування санкції у виді пені. Також відсутня вина відповідача у прострочені сплати аліментів, оскільки відповідач не отримував відповідне рішення суду та виконавчого листа і до 2020 року не знав про наявність виконавчого провадження. Разом з тим, [PERSON] постійно та регулярно сплачував кошти на утримання дитини до 2016 року і до кінця 2014 року сплата аліментів здійснювалася на рахунок позивача в АТ «Дельта банк». Копії частини таких квитанцій додає, але у зв`язку із плином часу не всі квитанції збережені і відновити їх неможливо, оскільки 03 березня 2015 року було розпочато ліквідацію вищевказаного банку. Крім того, з 2015 року почалися проблеми в банківському секторі України, тому в цей період відповідач сплачував аліменти готівкою періодично зустрічаючись для цього з позивачем. Також відповідач з моменту розлучення з позивачем, надавав додаткові кошти на утримання дитини, про які його просила позивач. За весь час позивач жодного разу не повідомляла про наявність виконавчого провадження або ж про наявність якоїсь заборгованості по аліментах. Крім того, виконавче провадження, яке було спочатку відкрито в 2007 році було втрачено та не здійснювалося. Інформації про його існування [PERSON] також не мав. Стягувач не вчиняла жодних дій, направлених на примусове стягнення аліментів, оскільки вони сплачувалися, що, на думку представника відповідача, підтверджує відсутність претензій у позивача до [PERSON] на той час і до 2020 року. Виконавче провадження було відновлено лише у 2020 році. У 2015 році позивач повторно одружилася з іноземцем (громадянином іншої держави), і після цього почала створювати відповідачу перешкоди у спілкуванні з сином, настроювати, що у нього тепер новий батько. Оскільки позивач мала намір виїхати на постійне проживання до Великої Британії, вона звернулася до [PERSON] з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, він такий дозвіл надав, діючи в інтересах дитини, а саме кращої перспективи по освіті та розвитку дитини. У 2016 році позивач разом з сином виїхала з України і при виїзді вона також не надала жодної інформації про своє місце проживання та реквізити для сплати утримання дитини. Про наявність виконавчого провадження відповідач дізнався у липні 2020 року і одразу шляхом інтернет зв`язку сконтактував з позивачем та запропонував сплатити близько 278 000 гривень в якості аліментів, не зважаючи на те, що до 2015 року включно він аліменти сплачував. Однак позивач відмовилася. Відразу після отримання відомостей про виконавче провадження та відмови позивача від сплати аліментів на її реквізити [PERSON] почав сплачувати аліменти на рахунки державного виконавця, оскільки інших реквізитів для сплати не мав і протягом двох місяців відповідач повністю сплатив заборгованість. Вищевказане підтверджує відсутність вини [PERSON] у простроченні сплати аліментів, а тому відсутня і друга необхідна умова для стягнення пені. Крім того, вважає, що до позову долучено розрахунок пені, який не відповідає вимогам закону. Відповідно до позову та розрахунку, сума пені складає 1 548 805,42 грн. При цьому, сума аліментів за весь час становить 155 602,43 грн. у відповідності до перерахунку від 15.04.2021 року, який долучений до позову. Тобто сума пені, яку нарахував позивач, більше ніж в 10 разів перевищує суму аліментів, які підлягали сплаті. В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Вказана норма закону чинна на дату пред`явлення позову. Позивач у своєму розрахунку не враховує цього положення, посилаючись на те, що вказана норма була змінена 30 червня 2017 року. Однак такі дії при проведенні розрахунку не відповідають законодавству, оскільки зміни до ст. 196 СК України в частині обмеження розміру пені є такими, що пом`якшують відповідальність особи, а у відповідності до ст. 58 Конституції України та враховуючи офіційне тлумачення, зазначене в рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, вказані норми також поширюються і на відносини, які виникли до набрання ними чинності, як такі, що пом`якшують відповідальність боржника. Враховуючи зазначене, наведений позивачем розрахунок пені не відповідає вимогам законодавства. В той же час, саме на позивача покладено обов`язок по здійсненню належного розрахунку, який здійснено не було. Крім того, стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів, а враховуючи, що відповідач не вчинив жодних дій або бездіяльності, що спрямовані на ухилення від сплати аліментів, підстав для стягнення пені, на думку представника відповідача, не існує. Додатково інформують суд, що відповідач у 2008 році повторно одружився, на цей час на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей - [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження. Крім того, дружина відповідача, [PERSON] не працює та також перебуває на утриманні відповідача. Також відповідач повністю сплатив розрахований державним виконавцем борг за всі минулі періоди, в тому числі і за ті, коли аліменти сплачувалися. Фактично вони були сплачені в подвійному розмірі. Враховуючи усе зазначене, просить відмовити у задоволенні позову. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якому не погоджується із викладеними у відзиві посиланнями відповідача та зазначає про те, що наявність заборгованості по аліментам за судовим рішенням мала місце, що підтверджується постановою Черкаського апеляційного суду від 18.02.2021 року. Вказує, що відповідач свідомо вводить суд в оману стверджуючи, що не знав про свої батьківські обов`язки щодо виховання та утримання сина, не мав реквізитів для сплати аліментів, а також не мав можливості контактувати з сином або позивачем. Розгляд справи про стягнення аліментів відбувався у 2007 році, підставою для звернення до суду був той факт, що після розлучення, син залишився проживати з представником позивача та перебував на повному її утриманні, а відповідач добровільно ніякої матеріальної допомоги на утримання сина не надавав. [PERSON] був присутній в судовому засіданні 27.08.2007 року, позов фактично визнав та погодився сплачувати аліменти на утримання сина до повноліття останнього. Не відповідає дійсності твердження відповідача про відсутність контактів із позивачем та сином, оскільки електронна пошта та номер мобільного телефону, на якому установлені ряд месенжерів для спілкування через мережу інтернет, були достовірно відомі відповідачу, оскільки позивач ними користується більше ніж 15 років. Тому посилання на незнання реквізитів для сплати аліментів у 2016-2020 роках є лише підтвердженням незацікавленості відповідача у сплаті аліментів на утримання сина. Крім того, відповідач взагалі не намагався вжити жодних дій на виконання рішення суду та свого батьківського обов`язку зі сплати аліментів, що повністю спростовує твердження відповідача про відсутність у його бездіяльності вини. Твердження відповідача про не повідомлення його про виконавче провадження взагалі не заслуговує на увагу, на думку представника позивача, оскільки утримання дитини та виконання рішення суду є обов`язком відповідача та не може залежати від жодних дій позивача, спрямованих на повідомлення відповідача про його обов`язок утримання дитини. Рішенням суду від 27.08.2007 року відповідач був зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини починаючи з 14.08.2007 року до повноліття дитини, щомісяця, а виконання рішень, які набрали законної сили є обов`язковими для виконання, тобто відповідач свідомо нехтував правами та інтересами дитини та вимогами законодавства. Також представник позивача не погоджується з твердженням відповідача про неправильний розрахунок пені та вважає, що таке твердження відповідачем нічим не підтверджено. З огляду на тривале та систематичне невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі сплати аліментів, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неустойка (пеня), яка виникла, у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду щодо сплати аліментів на користь позивача. У зв`язку із зазначеним, просить позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити у повному обсязі. На відповідь на відзив, представником відповідача було направлено заперечення. Так, представник відповідача зазначає про те, що представником позивача перекручено факти та підмінено законодавчі поняття, з метою введення суду в оману, або ж через незнання законодавства. На думку представника відповідача твердження про встановлення наявності заборгованості постановою Черкаського апеляційного суду від 18.02.2021 року суперечить дійсності, оскільки справа, яка була предметом розгляду з винесенням вищевказаної постанови стосувалася саме оскарження дій державного виконавця по здійсненню розрахунку заборгованості. Апеляційною інстанцією дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості були визнані неправомірними та державного виконавця було зобов`язано здійснити розрахунок у відповідності до закону. Такий розрахунок було здійснено в перерахунку розрахунку від 15.04.2021 року, у відповідності до якого було встановлено відсутність заборгованості, тобто підстави для нарахування неустойки (пені) відсутні. Також не погоджується із твердженням позивача у відзиві про те, що відповідач нібито стверджує, що не знав про свої батьківські обов`язки, що не відповідає дійсності, оскільки відповідач у відзиві такої інформації не зазначав, навпаки відповідач вказував що він знав і виконував свої батьківські обов`язки. [PERSON] протягом всього часу після розлучення сплачував кошти на утримання сина, а також усі додаткові витрати (відпочинок, одяг, взуття, навчання та інше), яких потребувала дитина і про які просила позивач. Заперечує проти твердження позивача, що відповідач знав контакти позивача, оскільки остання у 2016 році виїхала за межі України і не повідомила жодних своїх контактів. При цьому, враховуючи, що дитина та стягувач аліментів перебувають за кордоном, виконання рішення про сплату аліментів має свої певні особливості, встановлені міжнародними договорами, умови яких позивач не виконала, оскільки не залишила реквізитів для сплати аліментів. У відзиві відповідач посилається на те, що йому не було відомо про наявність виконавчого провадження та неотримання ним рішення суду про стягнення аліментів, а не про свої батьківські обов`язки. Виходячи з правової позиції Верховного Суду, саме дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення на користь стягувача аліментів, незважаючи на виконання процедур державним виконавцем, слід вважати підставою для застосування майнової відповідальності у виді пені. У вказаному випадку, слід врахувати, що рішення суду про стягнення з відповідача аліментів [PERSON] вручено не було і доказів протилежного матеріали справи не містять. Виконавче провадження було відкрите 07 лютого 2008 року, однак відповідної постанови про виконавче провадження відповідач також не отримував. Під час здійснення виконавчого провадження виконавчий лист було втрачено, як наслідок, виконавче провадження було закінчено 28 грудня 2013 року, і до вказаної дати з моменту відкриття виконавчого провадження, жодних дій по виконанню здійснено не було. З 2013 до 2020 року відкритого виконавчого провадження не було, тому відповідач не вчиняв і не міг вчиняти дій по ухиленню від сплати аліментів, оскільки виконавчого документу не було. Лише у 2020 році позивач звернулася за відновленням виконавчого провадження і відразу, як тільки відповідач дізнався про існування виконавчого провадження, він запропонував позивачу оплатити 278 000,00 грн., від чого позивач відмовилася, посилаючись на необхідність вирішення справи в правовому полі. Зважаючи на це, протягом серпня-жовтня 2020 року [PERSON] виплатив 122 090 грн. на рахунок виконавчої служби, оскільки інформації про реквізити [PERSON] не мав. Тобто після того, як відповідач дізнався про існування судового рішення та виконавчого провадження, він не вчинив жодної дії чи бездіяльності по ухиленню, а належно здійснив усі платежі. Позивач же до 2020 року не вчинила жодних дій по повідомленню відповідача про існування таких рішень та проваджень. Більше того, вона не зважала на те, що виконавче провадження у 2013 році було закінчено. Зважаючи на це, твердження позивача, що вона не отримувала належного грошового утримання від [PERSON] не можуть братися до уваги. Тим більше, що сторони до 2015 року підтримували спілкування, про що свідчить надання [PERSON] згоди на виїзд на постійне місце проживання за кордон. В той же час, для застосування пені необхідні певна об`єктивна сторона правопорушення по ухиленню платника від сплати аліментів, а також наявність вини, а у вказаному випадку такі обставини відсутні, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд позов задовольнити. Зазначила, що відповідач самоусунувся від виконання свого обов`язку утримувати сина, у зв`язку з чим виникла заборгованість по сплаті аліментів. Утриманням та вихованням їх спільного сина займалася лише вона. Після вирішення питання стягнення аліментів визначених рішенням суду у судовому порядку відповідач дійсно сплатив за декілька разів виниклу заборгованість, але це, на її думку, не звільняє його від відповідальності, тому є підстави для стягнення з нього неустойки. Зазначила, що посилання відповідача на те, що вона здійснювала якісь перешкоди відповідачу у спілкуванні з сином, а також не повідомила про місце свого перебування та перебування сина та неможливість зв`язатися з нею, не відповідає дійсності, оскільки номер її телефону та електронна адреса є незмінними тривалий час. Просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача Григоренко А.О. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові та відповіді на відзив. Вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Пояснив, що на підставі рішення суду з відповідача на користь його довірителя стягувалися аліменти на утримання їх спільного сина. Виконавчий лист перебував на примусовому виконанні у Дарницькому районному відділі виконавчої служби, але був втрачений і його довіритель в судовому порядку отримала дублікат виконавчого листа та відновила виконавче провадження. З моменту виникнення зобов`язань по сплаті аліментів, відповідач належним чином не виконував рішення суду і при відновленні виконавчого провадження державним виконавцем було здійснено розрахунок виниклої заборгованості. В подальшому, в судовому порядку, здійснено перерахунок розрахунку заборгованості, яка відповідачем дійсно була погашена починаючи з серпня 2020 року. Разом з тим, оскільки за період з моменту присудження аліментів, а саме з серпня 2007 року до травня 2014 року, а також з лютого 2015 року і до липня 2020 року, відповідач взагалі не сплачував аліменти, проплати здійснювалися лише періодично у 2014 році та у січні 2015 року, виникла значна сума заборгованості, а тому є підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені), не дивлячись на те, що в подальшому відповідач все ж таки погасив заборгованість декількома платежами. Вважає, що враховуючи норми чинного законодавства, є доведеним, що заборгованість по сплаті аліментів мала місце, та відповідач систематично та значний проміжок часу не виконував своїх зобов`язань зі сплати аліментів, а тому з відповідача слід стягнути пеню, розмір якої у відповідності до доданого до позовної заяви розрахунку становить 1 548 805,42 грн., які він і просить стягнути з відповідача. Не погоджується із твердженням відповідача про те, що останній не володів інформацією про наявність рішення суду та виконавчого провадження, а також неможливістю сплачувати аліменти, оскільки позивач не залишила йому реквізити для проведення сплати аліментів. Крім того, вважає, що відповідачем не доведено відсутність вини у виникненні заборгованості, а також здійснення позивачем перешкод відповідачу у спілкуванні з сином. За вказаних обставин просить суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Сандугей І.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав подані раніше відзив та заперечення та просив суд відмовити у задоволенні позову. Вважає, що підстави для стягнення з його довірителя неустойки відсутні, оскільки заборгованості по сплаті аліментів не існує. Крім того, відповідачу не було відомо про наявність виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів, а коли він дізнався про заборгованість, то намагався добровільно сплатити ці кошти позивачу, але вона відмовилася від такого вирішення питання. Також вказав, що відповідач постійно сплачував аліменти, але копії усіх квитанцій надати можливості немає, оскільки банк через який здійснювалися нарахування припинив своє існування. Зазначив, що позивач уклавши шлюб з іноземцем, та виїхавши, у зв`язку з цим, з сином за кордон, не залишила своїх контактів та фактично перешкоджала зустрічам сина та батька, а також такими діями позбавила відповідача можливості сплачувати аліменти, оскільки було незрозуміло кому саме слід проводити нарахування. Вважає, що взагалі відсутні підстави для стягнення з його довірителя неустойки, так як відсутня заборгованість по сплаті аліментів, а та заборгованість яка мала місце виникла не з вини відповідача. Більше того, незрозумілою є сума вказана позивачем у позові, оскільки згідно вимог чинного законодавства розмір неустойки не може перевищувати 100 % від розміру заборгованості. Також просив суд взяти до уваги, що відповідач сплачував аліменти на утримання сина, але з моменту виїзду за кордон його колишньої дружини був позбавлений такої можливості, його дружина чинила йому перешкоди у спілкуванні із сином, та той факт, що відповідач на цей час створив іншу сім`ю і на його утриманні перебуває його дружина, яка не працює, та двоє неповнолітніх дітей. Враховуючи вимоги законодавства, просить суд відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до наступного. У відповідності до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до приписів ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , шлюб між якими був розірваний 25 липня 2007 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] ), є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 1495, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Згідно рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 серпня 2007 року, яке вступило в законну силу, у відповідності до відмітки на рішенні, 07.09.2007 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, до повноліття сина, починаючи з 14 серпня 2007 року. Згідно вказаного рішення суду відповідач [PERSON] був присутнім при розгляді вказаної справи, позовні вимоги визнав та не заперечував проти задоволення позову. Також у вказаному рішенні зазначено, що [PERSON] фактично проживає та працює в м. Києві. Виконавчий лист по вказаному рішенні перебував на виконанні Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, номер виконавчого провадження 8221136, яке було відкрито 07.02.2008 року, та закрито 28.12.2013 року, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 (направлення виконавчого документу за належністю до іншого відділу ДВС), оскільки державним виконавцем встановлено, що боржник змінив місце роботи та працює в м. Біла Церква, що підтверджується витягом ВП-спецпідрозділ сформованого 12.09.2019 року. Постановою головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ушенко Ю.П. від 21.07.2020 року виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-1944, виданого 27.08.2007 року Уманським міськрайонним судом Черкаської області щодо стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від доходу - відновлено. Згідно перерахунку розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 02.11.2020 року, який було зроблено головним державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Ушенко Ю.П. на виконання постанови Черкаського апеляційного суду від 18.02.2021 року по апеляційній скарзі представника [PERSON] - адвоката Сандугея І.В. на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04 грудня 2020 року у справі за скаргою [PERSON] на дії державного виконавця, боржник [PERSON] за період з серпня 2007 року по травень 2014 року та з лютого 2015 року по липень 2020 року не здійснив жодного платежу із нарахованих аліментів. Періодичні платежі здійснювалися останнім за період з червня 2014 року по січень 2015 року, а також в серпні, вересні та жовтні 2020 року, а також в лютому 2021 року, ним була сплачена вся сума заборгованості у розмірі 161590,00 грн. Заборгованість, яка мала місце до серпня 2020 року, становить 155602,43 грн. Вказаний перерахунок розрахунку на момент вирішення цього спору не оскаржений та не визнаний необґрунтованим. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою та другою статті 196 СК України визначено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було належними і допустимими доказами доведено факт того, що йому не було відомо про існування судового рішення про стягнення з нього на користь позивача аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття, та наявність виконавчого провадження, оскільки при прийнятті рішення відповідач був присутнім, у відзиві на позов ним самим вказується, що аліменти він сплачував, але підтвердження цьому не надав, тобто незрозуміло, як відповідач не міг знати про існування обов`язку сплачувати аліменти на утримання сина. Крім того, згідно із наданого перерахунку розрахунку заборгованості, дійсно у 2014 році відповідачем періодично сплачувалися кошти, що також є підтвердженням того, що про існування такого обов`язку йому було відомо. Підтвердження того, що існуюча заборгованість виникла з незалежних від нього причин суду відповідачем також не надана. Його посилання, що він не мав можливості зв`язатися з позивачем для здійснення перерахувань, спростовуються його ж доказами, а саме наданою перепискою з позивачем по справі, яка була розпочата за його ініціативи після отримання ним претензії державного виконавця. Також відповідач вказує про те, що він був позбавлений можливості спілкування з сином, оскільки колишня дружина переїхала з сином за кордон, але ним особисто у нотаріальному порядку було надано дозвіл для цього, проти чого відповідач не заперечував і в ході розгляду вказаної справи. Отже, суд приходить до висновку про доведеність того факту, що заборгованість з аліментів мала місце, хоча і була погашена ним станом на час розгляду справи, і така заборгованість виникла з вини відповідача, у зв`язку з чим позивач набула права на стягнення неустойки (пені). Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Аналогічний правовий висновок міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі Справа № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В матеріалах справи наявний розрахунок розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, згідно з яким сукупний розмір пені за виконавчим листом становить 1 548 805,42 грн. Верховним Судом у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 вирішено такі правові питання: як враховуються часткові платежі (частковий платіж) за наявності заборгованості за аліментами за попередні періоди (попередній період); як розуміти формулювання у нормі права «не більше 100 відсотків заборгованості». Та вказаною постановою встановлено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. У СК України не передбачено, як відбувається погашення вимог за грошовим зобов`язанням, тому в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, а саме ст. 534 ЦК України. Отже, при здійсненні часткових платежів аліментів такі кошти спочатку зараховуються на погашення заборгованості за аліментами, яка виникла в попередньому місяці (попередніх місяцях), починаючи з першого місяця її виникнення, а тільки згодом, у разі відсутності заборгованості, на погашення платежу за поточний місяць. Якщо, застосовуючи формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості», яке міститься в абз. 1 ч. 1 ст. 196 СК України, обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто тією, яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період, коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Верховний Суд, враховуючи принцип розумності, вважає, що оскільки пеня - змінна величина, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі якщо позивач з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що оскільки поточної заборгованості по сплаті аліментів у вказаному випадку у відповідача перед позивачем не існує, а сукупна заборгованість, яка мала місце за період з моменту виникнення таких зобов`язань, а саме з 2007 року і до 2020 року, і на яку нараховується пеня, становить 155 602 гривні 43 копійки, а тому з відповідача на користь позивача може бути стягнута пеня в розмірі, не більшому від вказаної суми заборгованості. Разом з тим, суд вважає, що розмір пені, яка має бути стягнута з відповідача на користь позивача, становить 145 977 гривень 11 копійок виходячи з наступного. При визначенні саме такої суми, суд бере до уваги перерахунок розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 15.04.2021 року, наданий позивачем по справі та з яким погоджуються відповідач і його представник, а також розрахунок неустойки (пені), наданий представником позивача. Так, згідно наданих документів загальна сума заборгованості становила 155 602,43 грн., але починаючи з листопада 2020 року і до квітня 2021 року, в зв`язку з виплатою відповідачем на користь позивача нарахованих до сплати аліментів, за вказаний період зменшувалася кількість днів прострочення, які враховуються при обчисленні пені. Так, за період з листопада 2020 року до квітня 2021 року відповідачу до сплати було нараховано 13 400,43 грн., із яких в лютому 2021 року ним було сплачено аліменти загалом в сумі 27 000,00 грн., в тому числі наперед, що виключає нарахування пені на суму переплати, а тому при обчисленні пені, з урахуванням сплати заборгованості за вказаний період, загальний її розмір в сумі 155 602 гривні 43 копійки підлягає зменшенню на 9625,32 грн. пропорційно до зменшення кількості днів прострочення. Відповідно до положень статей 77, 81 ЦПК України Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши наявні матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами приведені позивачем обставини щодо виникнення заборгованості зі сплати аліментів саме з вини відповідача, який, будучі обізнаним про обов`язок сплати аліментів, відповідних виплат свідомо не здійснював без поважних причин. У зв`язку з вищевикладеним, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх часткове задоволення. За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовною заявою, судовий збір в розмірі 908 гривень 00 копійок, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial