Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Стислий виклад позицій позивача, та заперечень відповідача. 25.08.2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користування земельною ділянкою. Свої вимоги обґрунтувала тим, що є власником земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310. Право власності на вказану земельну ділянку підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11.09.2019 року, зареєстроване в реєстрі за №1265 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 180728596 від 12.09.2019 року. В березні 2020 було виявлено той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] самовільно без будь якого дозволу з боку власниці, зорали частину вказаної земельної ділянки, та посадили на ній плодоовочеві культури. З приводу вказаного порушення, рішенням земельної комісії Микитинецької сільської ради заборонено [PERSON] , та [PERSON] використовувати вказану земельну ділянку. Крім того, позивач зверталася з скаргою в Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області з проханням провести перевірку в межах їх повноважень. За результатами проведеної перевірки було встановлено факт самовільного захоплення земельної ділянки. 10.04.2021 року [PERSON] , яка представляла інтереси [PERSON] за довіреністю від 02.04.2019 року, маючи намір зорати земельну ділянку [PERSON] та провести роботи по її засадженню виїхала на місце розташування вказаної земельної ділянки в с. Микитинці. Однак відповідачі завадили цьому, та не дозволили зробити земельні роботи на ділянці. Незважаючи на всі приписи уповноважених органів, відповідачі продовжують чинити перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Позивач неодноразово зверталася до уповноважених органів, і відповідачів було письмово повідомлено, що земельна ділянка, яку вони захопили, їм не належить, однак навіть на засідання комісії з питань екології та земельних ресурсів, відповідачі [PERSON] , та [PERSON] ствердили, що не мають наміру нікого допускати до земельної ділянки. При цьому будь яких правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку не надали. З цих підставі, позивач змушена звернутися до суду, для захисту свої прав та інтересів, як законного власника землі. Також позивач ствердила, що внаслідок таких дій, їй завдано моральної шкоди. Оскільки вона змушена переживати страждання, незручності, шукати допомогу та порятунок від протиправних дій відповідачів. Внаслідок самовільного захоплення земельної ділянки відповідачами, позивач зазнала сильних душевних хвилювань, та переживань. Повинна докладати зусиль для організації свого життя, та паралельно шукати шляхи вирішення проблеми яку створили відповідачі. А тому просила стягнути в солідарному порядку з відповідачів моральну шкоду в розмірі 30 000 гривень, та вирішити питання судових витрат. В засіданні суду представник позивача [PERSON] висловив доводи аналогічні позовній заяві. Ствердив, що спірна земельна ділянка на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] . Однак відповідачі самовільно захопили частину земельної ділянки, та не допускають власника до своєї земельної ділянки. Факт незаконності дій відповідачів був предметом засідання комісії, предметом перевірки головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області. Відповідачів було повідомлено, про факт неправомірності дій щодо самовільного захоплення земельної ділянки, однак [PERSON] та [PERSON] на це не реагують, та продовжують чинити перешкоди. У відзиві на позовну заяву, відповідачі позов не визнали, та зазначили, що спірною земельною ділянкою користуються близько 30 років, і про те, що земельна ділянка перебуває у власності позивача [PERSON] відповідачі дізналися лише недавно. З метою вияснити всю ситуацію, відповідачі звернулися з заявою до органу місцевого самоврядування, щоб отримати інформацію про передачу земельної ділянки. Як наслідок отримали рішення Микитинецької сільської ради від 28.03.2002 року, про те, що вказана земельна ділянка площею 0,2465 га була передана у власність [PERSON] . На адвокатських запит також було отримано викопіювання , про те, що земельна ділянка площею 0,2465 га кадастровий номер 2623684301:01:001:0310 перебувала у користування двох громадян та була розділена на дві окремі ділянки за № [NUMBER] площею 0,12 га, та № [NUMBER] площею 0,14 га. Згідно технічного звіту по дешифруванню аерознімків М1:2000 села Миктинці колгоспу «1-ше Травня» Косівського району, Івано-Франківської області, земельна ділянка № [NUMBER] площею 0,12 га знаходилася в користуванні [PERSON] . Крім того, в провадженні Косівського районного суду перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] про визнання рішення протиправним, скасування права власності на земельну ділянку та скасування реєстрації земельної ділянки. З підстав наведених у відзиві, відповідач просила в задоволенні позову відмовити повністю. Заяви, та клопотання учасників справи. Представником позивача подано: клопотання про виклик свідків (т.1, а.с.68-69). клопотання про долучення доказів, та доказів про понесені витрати на правову допомогу (т.2, а.с.23-36). Представником відповідачів подано: клопотання про зупинення провадження у справі (т.1 а.с.125-126). Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 22.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.12.2021 року закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 09.06.2022 року в задоволенні клопотання відповідачів про зупинення провадження у справі відмовлено. Дана цивільна справа перебувала в провадженні Косівського районного суду з серпня 2021 року. Відповідачами неодноразово були подані клопотання про відкладення розгляду справи. Зокрема, за клопотанням відповідача [PERSON] судові засідання були відкладені 20.01.2022 року, 29.03.2022 року, 17.05.2022 року (у зв`язку з неявкою всіх учасників справи), 01.11.2022 року, 30.11.2022 року, 10.01.2023 року. Проте в судовому засіданні 06.02.2023 року судом було відмовлено в задоволенні чергового клопотання відповідача про відкладення розгляду справи. Оскільки ухвалою суду було роз`яснено, що відповідач не позбавлена можливості брати участь в розгляді справи в режимі відеоконференції. Крім того, суд враховував причини відкладення розгляду справи зазначені відповідачем [PERSON] про перебування закордоном, однак кожного разу [PERSON] вказувала ту саму причину, та зазначала інший строк повернення з закордону на територію України. Враховуючи той факт, що справа перебуває в провадженні Косівського районного суду більше року, інший відповідач [PERSON] належним чином повідомлялася судом про судові засідання, однак в такі не з`являлася, про причини неявки суд не повідомляла. Також про судові засідання повідомлявся представник відповідачів, однак в судові засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв. Судом було ухвалено проводити розгляд справи без участі відповідачів, з огляду на той факт, що свої пояснення відповідач особисто надала в судовому засіданні 09.06.2022 року, а в подальшому в судові засідання не з`являлася, подаючи клопотання про відкладення розгляду справи. Таким чином, заслухавши доводи учасників судового провадження, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельна ділянка площею 0,2465 га, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, на праві приватної власності належить [PERSON] (т.1 а.с.7). Згідно свідоцтва про право на спадщину, [PERSON] є спадкоємцем земельної ділянки площею 0,2465 га, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, що знаходиться в [ADDRESS] , після смерті [PERSON] (а.с.8). Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки від 11.06.2020 року, встановлено, що [PERSON] самовільно захопила, шляхом розорювання напосівну сільськогосподарських культур земельну ділянку площею 0,090 га, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, яка перебуває у приватній власності [PERSON] (т.1 а.с.9). До акту доданий кадастровий план земельної ділянки кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, на якому шляхом штрихування відображено частину самовільно захопленої земельної ділянки площею 0,090о га (т.1, а.с.11). Згідно довідної записки державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства та охорону земель було проведено перевірку на виконання наказу від 11.06.2020 року №271-ДК, та встановлено що земельна ділянка площею 0,090 га, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, перебуває у приватній власності [PERSON] . Також встановлено, що [PERSON] самовільно зайняла частину вищевказаної земельної ділянки площею 0,09 га, шляхом розорювання та посадки сільськогосподарських культур, що є порушенням ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України. За результатами перевірки, [PERSON] направлено встановленого зразка повідомлення про виклик та надання пояснень (т.1 а.с.12). Відповідно до копії додатку №41 до протоколу №12, від 07.05.2021 року, в приміщенні міської ради, в присутності представника [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , старости села, представника [PERSON] , розглядали питання, щодо конфліктної ситуації з приводу спірної земельної ділянки. Однак в присутності вищевказаних осіб, відповідачі [PERSON] , та [PERSON] ствердили, що нікого не допусять до земельної ділянки яка є предметом спору. При цьому жодних фактів, чи підтверджуючих документів на право використання частини спірної земельної ділянки, власником якої є [PERSON] відповідачі не надали. У зв`язку з цим, для врегулювання конфлікту було рекомендовано звернутися до суду (т.1 а.с. 14). Згідно копії листа відповіді від 04.05.2020 року, [PERSON] , яка зверталася в інтересах [PERSON] з заявою про самовільне захоплення частини земельної ділянки [PERSON] , сільським головою с. Микитинці при огляді спірної земельної ділянки, встановлено факт самовільного захоплення земельної ділянки. При цьому на телефонні дзвінки про необхідність припинення протиправних дійї щодо земельної ділянки [PERSON] , та [PERSON] не реагували (т.1 а.с.15). Згідно копії рішення від 30.05.1997 року земельна ділянка площею 0,10 га була наділена в постійне користування [PERSON] , а земельна ділянка площею 0,09 га, яка межує з земельною ділянкою [PERSON] наділена [PERSON] (т.2 а.с. 26). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку із триваючим створенням відповідачами перешкод позивачу (власнику) земельної ділянки в реалізації ним повноважень щодо розпорядження та користування належним йому майном. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства. Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 , 2 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що позивач [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,2465 га, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказаний факт підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.7). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] самовільно захопили частину земельної ділянки площею 0,0900 га., що перебуває в складі земельної ділянки площею 0,2465 га, кадастровий номер 2623684301:01:001:0310, що знаходиться в [ADDRESS] , та належить на праві приватної власності [PERSON] . Факт самовільного захоплення підтверджується не лише письмовими доказами у справі, зокрема: актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки від 11.06.2020 року, довідною запискою державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства та охорону земель було проведено перевірку на виконання наказу від 11.06.2020 року №271-ДК, копією додатку №41 до протоколу №12, від 07.05.2021 року, про розгляд питання щодо самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки [PERSON] . Також, факт самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки підтвердили свідки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що спірна земельна ділянка була власністю [PERSON] . Коли [PERSON] захворіла, та не могла обробляти свою земельну ділянку, то дозволила доглядати за цією земельною ділянкою [PERSON] . Після смерті [PERSON] власником земельної ділянки стала [PERSON] , яка була онукою [PERSON] . Однак [PERSON] також дозволила [PERSON] доглядати за земельною ділянкою, косити траву тощо, оскільки в [PERSON] є велике господарство. Проте, відповідачі [PERSON] захопили частину цієї земельної ділянки, та нікого не допускають до неї. Жодного відношення до вказаної земельної ділянки [PERSON] не мають. У них навіть поруч немає земельної ділянки. Частину земельної ділянки [PERSON] захопили по діагоналі. Відповідачам було добре відомо, що земельна ділянка є приватною власністю [PERSON] . Одразу коли відповідачі почали вирубувати частину дерев біля земельної ділянки, почали орати землю, [PERSON] одразу повідомила [PERSON] про такий факт. І після того, [PERSON] почала звертатися з відповідними скаргами, щодо усунення перешкод в користування земельною ділянкою. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні ствердила, що земельна ділянка площею 0,2465 га, належала її матері [PERSON] . За свого життя [PERSON] зробила заповідальне розпорядження, згідно з яким, вказану земельну ділянку заповіла своїй онуці [PERSON] . Після смерті [PERSON] , [PERSON] є законним власником земельної ділянки. Оскільки [PERSON] тривалий час перебуває за кордоном, вона безоплатно дозволила обробляти земельну ділянку [PERSON] . Жодних конфліктів між ними не було, та [PERSON] тривалий час обробляла цю земельну ділянку. Однак, близько двох років назад [PERSON] повідомила, що частину земельної ділянки захопили відповідачі, розорали її, та засіяли сільськогосподарськими культурами. [PERSON] та [PERSON] не допускають ні [PERSON] , ні [PERSON] до вказаної земельної ділянки. При цьому свідок ствердила, що відповідачі взагалі не мають в тому місці земельних ділянок, а відтак незрозуміло чому вони захопили чужу земельну ділянку. Жодних документів в них немає на вказану земельну ділянку. Відповідачі постійно вчиняють конфлікти, та не реагують на те, що за результатами перевірки було встановлено, що такі самовільно захопили земельну ділянку. Показання свідків є достовірними, повними, об`єктивними, та такими що узгоджують з письмовими матеріалами справи. Даних про те, що свідки обмовили відповідачів, судом не встановлено. Показання свідків є належними та допустимими. Враховуючи вищевикладене, встановивши обставини у справі у їх сукупності та дослідивши докази на їх підтвердження, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, з огляду на те, що позивачем надано докази, які беззаперечно свідчать, про той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] самовільно захопили частину земельної ділянки, яка на праві приватної власності належить позивачу [PERSON] , тим самим тривалий час порушують право законного власника на користування належним йому майном. А відтак позовні вимоги в цій частині слід задовольнити повністю. Що стосується доводів відповідачів, наведених у відзиві, то суд зауважує, що такі були предметом судового розгляду у справі 347/227/22, за результатами якої в задоволенні позову [PERSON] , було відмовлено. В матеріалах справи є знеособлена копія судового рішення, надана з ЄДРСР. Проте в силу вимог ст. ст.5, 6 ЗУ «Про доступ до судових рішень» судом було здійснено перевірку наданого тексту судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з повним доступом. А відтак заперечення відповідача є неспроможними, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Так, відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 вказаної постанови передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач [PERSON] в позовній заяві ствердила, що внаслідок протиправних дій відповідачів, вона зазнала моральних страждань, оскільки змушена докладати зусиль для організації свого життя, шукати кошти для підтримання здоров`я, оскільки внаслідок хвилювань в неї погіршився стан здоров`я. Так, суд погоджується з доводами позивача [PERSON] , про те, що вона зазнала душевного хвилювання, внаслідок порушення її законних прав власника, а відтак змушена докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, пошуку адвокатів, звернення до відповідних органів. Порушення її законних прав викликало в неї негативні емоції, пригнічений настрій, нервозність та дратівливість. При цьому, судом зауважується, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, та у жодному разі не може вважатися покаранням винуватої особи. Однак на переконання суду, визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 30 000 гривень, є завищеним. Суд враховує той факт, що позивач проживає за кордоном. Від її імені представництво інтересів в суді здійснює адвокат, а в позасудовому порядку позивач уповноважувала [PERSON] . Однак, суд вважає беззаперечним той факт, що дійсно права [PERSON] як власника землі порушені, внаслідок самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки. А відтак такі дії призвели до дезорганізації життя позивача, та змусили шукати шляхи вирішення цієї проблеми. А тому на переконання суду адекватним в даному випадку до відшкодування моральної шкоди є розмір 5 000 гривень. Щодо вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Так, на підтвердження витрат понесених на правничу допомогу, позивачем надано: договір про надання правової допомоги (т.1 а.с.6), ордер (т.1, а.с.5), та розрахунок затрат робочого часу про надання правничої допомоги (т.2 а.с.27). Згідно понесеного розрахунку, за надання правничої допомоги позивач сплатила 5000 гривень. З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено частково, принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення цієї вимоги в повному обсязі. Розподіл між сторонами судових витрат. Враховуючи той факт, що за вимогу немайнового характеру позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 908 гривень, і така задоволена судом повністю, то сплачений судовий збір в цій частині слід стягнути з відповідачів в повному обсязі. Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то така виражена в грошовому виразі, а відтак є майнового характеру. При цьому, вказана вимога задоволена судом частково. Отже, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір за вимогу про відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню в порядку пропорційності, а саме 301,45 грн. ( 5000?100%?30 000=16,6%; 1816 ?100%?16,6% = 301,45). Таким чином загальна сума судових витрат яка підлягає до стягнення з відповідачів становить 301,45 +908=1209,45 грн., тобто по 604,72 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial