Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу. Позов мотивовано тим, що 27 грудня 2019 року відповідачі позичили в нього грошові кошти в сумі 18 000 гривень, які зобов`язувалися повернути за місяць, тобто до 27 січня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання ними грошових коштів, останніми було написано розписку і оригінал передано йому. Відповідачі у визначений термін грошові кошти не повернули, чим порушили свої зобов`язання. Досудове врегулювання спору виявилося неможливим, оскільки неодноразові телефонні дзвінки відповідачі ігнорують, а при зустрічі лише обіцяють погасити борг, проте грошові кошти на даний час не повернуті. Просить стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 18 000 гривень. Крім того, просить стягнути 3 % річних, що становить 1 531 гривня ( сума основного боргу 18 000 гривень х 3% /365 днів х 1035 днів (кількість днів прострочки з 27.01.2020 (встановлена дата повернення боргу) по 27.11.2022 (дата подачі позовної заяви)). А також, просить стягнути судові витрати в сумі 992 гривні 40 копійок. Ухвалою суду від 15 грудня 2022 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, проте надав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка [PERSON] у судові засідання 12.01.2023, 01.02.2023 та 27.02.2023 не з`явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень. Відзиву на позовну заяву, клопотань про розгляд справи за її відсутності або відкладення розгляду справи до суду не подавала. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до розписки[PERSON] та [PERSON] позичили у [PERSON] грошові кошти у сумі 18 000 гривень, на один місяць, які зобов`язувалися віддати до 27 січня 2020 року, про що нижче підписалися. Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 712/2941/19. Таким чином, судом установлено, що 27 грудня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідачі позичили у позивача грошові кошти в сумі 18 000 гривень. Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики, оскільки з урахуванням вищезазначених норм, а також правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17, даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів та дати їх повернення. Крім того, зі змісту самого тексту розписки, належить зазначити, що словесний оборот ''позичив'' вказує на те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів є позикою, а сама розписка є доказом не лише факту укладення договору позики, а й передачі грошової суми позичальникам. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. При цьому, у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі № 3-127гс11 зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту. Згідно зі статтями 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Надавши належну оцінку змісту розписки, складеної сторонами, врахувавши положення статті 545 ЦК України, а також те, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача, а відповідачами не надані належні докази повернення боргу, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики. Щодо вимоги про стягнення 3 % річних суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Суд погоджується з розрахунком позивача щодо розміру 3% річних та доходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути 3% річних у розмірі 1 531 гривня ( сума основного боргу 18 000 гривень х 3% /365 днів х 1035 днів (кількість днів прострочки з 27.01.2020 (встановлена дата повернення боргу) по 27.11.2022 (дата подачі позовної заяви)). Крім того, при зверненні з позовом до суду, позивачем сплачено судовий збір в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: approved