Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ житлового будинку. З врахуванням заяви про зміну предмету позову від 02.07.2020 року просить: -стягнути з відповідача на користь позивача 50% витрат понесених позивачем на утримання (постачання газу, електрики та води) спільного майна з моменту укладення договору дарування і по 21.09.2018 року, загальною сумою 54950 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача 50% витрат понесених позивачем на збереження (внутрішні ремонтні роботи утеплення спільного будинку, ремонт каналізації, вхідних воріт і хвіртки, встановлення теплозберігаючих вікон та дверей, тощо) спільного майна з моменту укладення договору дарування і по 21.09.2018 року, загальною сумою 221396 грн.; - припинити право власності [PERSON] ( [ADDRESS] ) на частки у будинку [ADDRESS] (житловий будинок в цілому під літ. «А», обкладений цеглою, загальною площею 92 кв.м., житловою площею 68, 80 кв.м., прибудова під літ. «Б», вбиральня під літ. «В», гараж з оглядовою ямою та погребом під літ. «Г» споруди 1-2,1) та земельної ділянки, на якій розташований даний будинок зі спорудами, площею 0,0510 Га, кадастровий номер 8000000000:75:244:0006; - стягнути з відповідача на користь позивача витрати на послуги адвоката в сумі 16000 грн. В обґрунтування позовних вимог з врахування заяви про зміну предмету позову вказує, що на підставі договору дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки на якій розташований цей будинок 19.12.2011 року сторони по справі прийняли в дар в рівних долях кожний житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами. Це майно сторони прийняли в дар від їх матері [PERSON] . Вказує, що відповідач від дня дарування частки у спірному будинку спільно із позивачем та матір`ю не жив ні дня, не вкладав грошових коштів на утримання чи зберігання спірної нерухомості. З дати укладення договору дарування житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки на якій розташований спільний будинок на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів позивачем витречено власних коштів, а саме: газопостачання 26785, 00 грн., водопостачання 3074, 00 грн., електрика 21318,00 грн., телефонний зв`язок 3733, 00 грн., вольєр для сторожового собаки враховуючи будівельні матеріали 10681, 00 грн., заміна вхідної двері 8700, 00 грн., заміна вікон 9045, 00 грн., ремонт каналізації, водопроводу, паркану з хвірткою враховуючи будівельні матеріали 58442, 00 грн., утеплення фундаменту будинку та стяжка під тротуарну плитку на земельній ділянці 25080, 00 грн., ремонт коридорів 17484, 00 грн. та 25830, 00 грн.., відкоси в кімнатах 5298, 00 грн., кухня 26992, 00 грн., матеріали для вищеперерахованих робіт 51589, 00 грн. Отже, половина підлягає стягненню з відповідача. Порушуючи ст. 360 ЦК України відповідач за дев`ять років спільного володіння спільним майном не витратив на нього жодних грошових коштів. Так, як відповідач ніколи не платив за утримання та зберігання спільного майна, то такими діями відповідач порушив обов`язки встановлені ст. 360 ЦК України. Вважає, що відповідач примушуючи позивача самотужки покривати усі витрати на утримання та збереження спільного майна, принижує гідність громадянина України, співласника, який добровільно несе тягар бюджету на утримання та збереження спільного майна. З наведеного вище також виплаває, що відповідач фінансово неспроможний приймати грошову участь в утриманні та зберіганні спільного майна. Оскільки відповідач не надає позивачу грошову допомогу на утримання та збереження житлового будинку, не утримує його, позивач змушений звертатися до суду з позовними вимогами. 11.07.2016 року протоколом автоматизованого розподілу справи муж суддями, визначено головуючого суддю Петренко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.07.2016 року у справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2016 року у справі призначено судово-технічну експертизу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2017 року відновлено провадження по справі. 05.09.2017 року згідно розпорядження № 1507 здійснено повторний авторозподіл судової справи, у зв`язку з відстороненням судді Петренко Н.О. від здійснення правосуддя. 05.09.2017 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу розподілено судді Ул`яновській О.В. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.09.2017 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.09.2018 року призначено проведення процедури врегулювання спору за участі судді Ул`яновської О.В. протягом 30 днів з дня постановлення ухвали. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2018 року провадження у справі відновлено та передано для визначення складу суду на підставі ст. 33 ЦПК України. 06.11.2018 року згідно розпорядження № 33 здійснено повторний авторозподіл справи, у зв`язку з припиненням врегулювання спору за участю судді Ул`яновської О.В., з підстав, передбчачених пунктами 1-3 частини першої статті 204 ЦПК України. 06.11.2018 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між судями, справу розподілено судді Журибеда О.М. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в заяві та промові в судових дебатах. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, перевіривши обставини наведені сторонами та їх представниками, суд дійшов таких висновків. Відповідно до договору дарування житлового будинку від 19.12.2011 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. зареєстрованого в реєстрі за № 2-2445 та витягу з державного реєстру правочинів №10827067, вбачається, що у приватній спільній часткові власності [PERSON] та [PERSON] з 19.12.2011 року перебуває по частці житлового будинку, з відповідними надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній ділянці площею 0,0510 га, кадастровий номер 8000000000675:244:006 (а.с.7, 14). Згідно договору дарування земельної ділянки від 19.12.2011 року посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Черноморченко О.В. зареєстрованого в реєстрі за №3-2448 та витягу з державного реєстру правочинів №10827037 вбачається, що дарувальник [PERSON] подарувала, а обдаровувані [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар, в рівних долях кожний, земельну дліянку, площею 0,0510 гп, кадастровий № 8000000000675:244:006, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.8, 13). Згідно витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 10.01.2012 року, [PERSON] на праві приватної власності належить частка житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно до повідомлення про відключення від газопостачання від 24.04.2018 року № 2787/01, вбачається, що заборгованість за послуги загопостачання станом на 24.04.2018 року становить 18107, 84 грн. (а.с.126). Як вбачається з листа від 16.08.2018, [PERSON] доводить до відома [PERSON] , як співвласника спірного будинку, що вищезазначений будинок знаходиться в аварійному стані і потребує капітального ремонта та оскільки останнім з моменту вступу у право власності, не було прийнято жодних дій щодо попередження та усунення аварійної ситуації, [PERSON] , представник за довіреністю [PERSON] , була змушена за власні кошти виконати необхідні ремонтні роботи, а саме: повна заміна системи водопостачання та каналізації, встановлення нового паркану та хвіртки, заміна вхідних дверей, асфальтування подвір`я та прибудинкової території, загальною сумою 90000, 00 грн. а також, пропонує повернути 50% витрачених коштів, а також розділити навпіл витрати щодо подальшого необхідного ремонту (а.с.128). Згідно акту на відключення газу від 08.08.2018 року, представником ФЕГГ № 1 за адресою: м. Київ, вул. Кіровська 6 в присутності споживачу газу [PERSON] проведено відключення від газопостачання (а.с.138). Згідно актів нарядів № 1103200800 приймання здачі робіт від 08.08.2018 року та № 1103200900 приймання здачі робіт від 09.08.2018 року вартість робіт та матеріалів в загальній сумі становить 281, 00 грн. (а.с.139). Звертаючись до суду із позовом позивач [PERSON] посилався на те, що ним з 19.12.2011 року по 21.09.2018 року було сплачено: за газопостачання 26785, 00 грн.., за водопостачання 3074, 00 грн., за енергоспоживання 21318, 00 грн. та за телефонний зв`язок 3773, 00 грн, а всього на утримання спільного майна в сумі 54950,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями кватинцій (а.с. 141-192). Також, позивачем було витрачено грошові кошти, а саме на : вольєр для сторожового собаки враховуючи будівельні матеріали - 10681, 00 грн., заміна вхідної двері - 8700, 00 грн., заміна вікон - 9045, 00 грн., ремонт каналізації, водопроводу, паркану з хвірткою враховуючи будівельні матеріали - 58442, 00 грн., утеплення фундаменту будинку та стяжка під тротуарну плитку на земельній дліянкі - 250080, 00 грн., ремонт коридора 1- 17484, 00 грн., ремонт коридора 2 - 25830, 00 грн., відкоси в кімнатах - 5298, 00 грн., ремонт кухні - 26992, 00 грн., матеріали для вищеперерахованих робті- 51589, 00 грн., а всього в загальній сумі 230141, 00 грн., на підтвердження чого надав квитанції, товарні чеки, специфікації, рахунки (том. 1 а.с. 193-250, том 2 а.с. 1-3). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач не бере участі в утриманні та ремонті будинку та взагалі не з`являється у спірному будинку, а також зазначили, що відповідач не платив за газ, внаслідок чого утворився борг. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Конституції України та ч. 4 ЦК України ст. 319 ЦК України при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 ст. 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з чч. 1, 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із статтею 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Таким чином, сторони в силу вимог статей 322,360 ЦК України зобов`язані утримувати майно, що їм належить, та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених правових норм, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Зазначений висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц та у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до пункту 2) ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Із наведених вище доказів суд встановив, що позивач [PERSON] проживає в домоволодінні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з грудня 2011 року вересень 2018 року ним було сплачено житлово-комунальні послуги в загальній сумі 54950, 00 грн., що підтверджується копіями рахунків та квитанції. Таким чином, позивач належними доказами підтвердив факт того, що він поніс витрати на утримання спільного майна. Відповідно до ст. 322 ЦК України на власника покладено тягар утримання свого майна: власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно з чч. ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи вищенаведені положення норм матеріального права, стягнення коштів, понесених позивачем на оплату житлово-комунальних послуг з утримання спільного майна повинно здійснюватись із розрахунку пропорційно на усіх співвласників. Відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами факт понесення позивачем вказаних витрат та їх розмір, тому необґрунтованими є заперечення відповідача про відсутність підстав для стягнення з нього вказаних витрат. Суд відхиляє також заперечення відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього витрат за сплачені житлово-комунальні послуги з підстав того, що він не проживав у спірний період у спільному житлі, оскільки непроживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві спільної сумісної власності не звільняє [PERSON] , як співвласника квартири, від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які були надані обслуговуючими організаціями. Отже, відповідач, відповідно до вимог ст. 360 ЦК України, як співвласник, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, тому має компенсувати позивачу сплачену ним 1/2 частину вартості вказаних комунальних послуг. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Стаття 257 ЦК України встановлює загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, є підставою для відмови у позові, отже, стягненню підлягають витрати на житлово-комунальні послуги позивача в межах строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено 11.07.2016 року, а тому трирічний строк позовної давності до вимог, що заявлені до 11.07.2012 року пропущено. Отже, суд застосовує позовну давність та частково задовольняє позовні вимоги в частині витрат понесених позивачем на утримання спільного майна, стягує з відповідача на користь позивача грошові кошти за комунальні послуги в загальній сумі 44437, 44 грн. Крім того, проаналізувавши вищезазначені норми закону та встановлені у справі обставини, оцінивши доводи сторін та зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача витрат на збереження спільного майна, а саме: на вольєр для сторожового собаки враховуючи будівельні матеріали. Заміна вхідної двері, заміна вікон, ремонт каналізації, водопроводу, паркану з хвірткою враховуючи будівельні матеріали, утеплення фундаменту будинку та стяжка під тротуарну плитку на земельній ділянці, ремонт внутрішніх приміщень (коридорів, кухні, відкосів в кімнатах) належного сторонам на праві спільної часткової власності будинку, у зв`язку з їх недоведеністю з огляду на наступне. Враховуючи, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками, а як встановлено судом, [PERSON] проводив ремонт, утеплював фундамент, міняв двері та вікна тощо, без згоди іншого власника, на свій ризик, не погодивши вартість таких робіт, а також не надав доказів про те, що будинок потребував поліпшення з метою недопущення його руйнації або неможливістю проживання, користування, аварійного стану будинку та необхідності негайного, обов`язкового проведення ремонтних робіт. На підтвердження понесених витрат надав чеки та квитанції, з яких вбачається тільки назва товару та вартість. З вказаних квитанцій не можливо встановити, що саме дані будівельні матеріали були використані у ремонтних роботах спірного житлового будинку, а також позивач не надав доказів, що даний житловий будинок потребував саме таких ремонтних робіт. Крім того, в даному випадку йде мова про питання, вирішення яких є неможливим без застосування спеціальних знань в галузі будівництва. Саме експерт здатен відповісти на питання чи дійсно необхідне було проведення ремонтних робіт для збереження майна, яка їх вартість, придбані матеріали використані саме для такого ремонту, ремонт проведений суто у необхідному обсязі. Натомість позивач не звертався до експерта не до початку проведення ремонтних робіт, ні після його закінчення. Фактичні проведені ремонтні роботи, які полягали в повній заміні вхідної двері та вікон, ремонтом каналізації, водопроводу, паркану з хвірткою, утеплення фундаменту та стяжка під тротуарну плитку на земельній ділянці, ремонт коридорів, кухні, не може свідчити про вжиття позивачем суто заходів для збереження майна. А для виокремлення з проведених робіт - роботи, які необхідно було провести суто для збереження майна немає даних з огляду на вищенаведені обставини. Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заявленої суми в розмірі 221396, 00 грн. на збережння спільного майна, оскільки останнім не доведено факту понесення витрат саме на збереження майна, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності. Щодо позовних вимог про припинення права власності відповідача на частки спірного будинку та земельної ділянки суд зазначає наступне. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як було встановлено судом, [PERSON] , набув права власності на спірну 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки на підставі договорів дарування 19.12.2011 року. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. Відповідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно ізст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першоїст. 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено вст. 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласників на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умовами, що припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У п. 43 постанови Великої Палати Верховного Судувід 18 грудня 2018 року в справі №908/1754/17 зроблено висновок, що ст.365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, у пунктах 1-3). Закріплена п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України не може вважатися самостійною обставиною для припинення права на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Аналіз зазначеного дає підстави для висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК Україниза умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим. Обґрунтовуючи позов, позивач в якості підстав для припинення права власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку, вказав, що в зв`язку з ігноруванням відповідачем витрат на утримання і зберігання спільного майна порушуючи при цьому ст. 360 ЦК України, а також системного ігнорування відповідачем офер позивача щодо договору про режим спільного володіння і користування спірним майном та відсутність фінансової неспроможності відповідача приймати грошову участь в утриманні та зберіганні спільного майна, подальше спільне володіння і використання спільного майна є не можливим. Позивач не надав до суду належних доказів неможливості спільного володіння та користування спільним житловим будинком, а вказані позивачем підстави припинення права власності не передбачені чинним законодавством. Припинення права власності відповідача на 1/2 частку житлового будинку, завдасть істотної шкоди інтересам відповідача як співвласнику. Таким чином, з`ясувавши всі обставини справи, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині вимог про припинення права власності [PERSON] на чстинку спірного будинку та частину земельної ділянки. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Тому у задоволені позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вигляді судового збору, витрат на правову (правничу) допомогу слід відмовити. Представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 16000, 00 грн. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. В матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 10.04.2018 року, ордер серії КС № 291925 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю від 02.02.2006 року. Надані суду документи не містить відомостей щодо витрат на правничу допомогу, які надавались адвокатом, як того вимагає ч. 3 ст. 137 ЦПК України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката відсутні. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати, в розмірі 2192, 00 грн. судового збору.

Outcome: partial