Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

21.10.2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила\~визнати квартиру [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. В обґрунтування вказала, що 13.10.1994 року її батько [PERSON] , мама [PERSON] , сестра [PERSON] та вона у відповідності до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизували та отримали у власність квартиру [ADDRESS] . 09.12.2011 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . В 2015\~році за\~домовленістю її\~родини було\~вирішено продати\~квартиру,\~а за\~тримані кошти\~купити кожному\~окреме житло.\~ За\~продаж вищезазначеної\~квартири було отримано 16 800 доларів США, тому кожен з власників отримав по 4200 доларів США, що на той час по курсу НБУ 2113,37 грн. за 100 доларів США, складає 88 761,54 грн.. Крім того 15.05.2015 її мати подарувала кошти в розмірі 55000 грн., щоб позивач мала змогу купити квартиру, про отримання грошей була надана розписка про дарування. 26.05.2015 позивач за договором купівлі-продажу придбала однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира була придбана за її особисті кошти. З відповідачем на той момент вже склались складні відносини, тому в середині червня 2015 року, відповідач забрав речі, виїхав проживати за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS] . 30.09.2022 шлюб між сторонами було розірвано. Наполягає, що майно, набуте нею квартира є її особистою приватною власністю, оскільки було придбане лише на її особисті кошти. Ухвалою від 03.11.2022 позов залишено без руху, надано час для усунення недоліків. Ухвалою суду від 09.11.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження. 23 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Примаков К.О. та позивач [PERSON] звернулись до суду з заявою про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи. \~ \~ \~ \~Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про причини неявки не сповістив, правом надання відзиву не скористався, у зв`язку з чим вирішено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній даних чи доказів. Статтями\~43,\~211 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1ст.\~280\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] на праві власності на підставі Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житло, виданого 13.10.1994 року органом приватизації УЖКГ, згідно розпорядження №Ж3645 від 27.09.1994 року, належала квартира [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 09 грудня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1142 (а.с.8) Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.05.2015 року, посвідченого державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №20880, квартира [ADDRESS] , була продана [PERSON] (а.с.11-12). Згідно попереднього договору від 06.05.2015 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та покупцем [PERSON] вартість квартири [ADDRESS] склала 16800 доларів США (а.с.9). Відповідно до письмової розписки, [PERSON] подарувала своїй донці [PERSON] грошові кошти на придбання квартири у сумі 55 0000 гривень ( а.с.13) Згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.05.2015 року, посвідченого державний нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В., [PERSON] придбала нерухоме майно, яке складається з однієї кімнати, житловою площею 11,9 кв.м, загальною площею 22.5 кв.м, розташовану на третьому поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Вартість квартири складає 83100,00 гривень. (а.с.14-15). Судом встановлено, що під час придбання квартири [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.09.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. В рішенні суду зазначено, що подружні стосунки між сторонами припинені в червні 2015 року, сторони єдиного бюджету не мають, спільного господарства не ведуть, живуть окремо.(а.с.38) Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені\~статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Як вбачається з наявних у справі доказів, що однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 22,5 кв.м., житловою площею 11,9 кв.м., була придбана позивачкою, оскільки джерелом її набуття були виключно кошти, які отримані за продаж спільної квартири родини позивачки та подарованих грошових коштів матері позиваки, таким чином вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача, ці обставини визнані сторонами спору, а тому поданий позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1\~ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України) В порядку\~статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у розмірі 1400,00 грн..

Outcome: approved