Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла його рідна сестра спадкодавець [PERSON] , а після її смерті відкрилась спадщина, що складається з квартир за адресами: [ADDRESS] ; [ADDRESS] , а також грошових коштів на рахунках ПАТ «КБ «Приватбанк». 27 серпня 2020 року ним через уповноважену особу було подано заяву про прийняття спадщини по закону до приватного нотаріуса Сисоєнко І.В., після чого йому стало відомо, що [PERSON] за життя склала заповіт, а під час перегляду заповіту він побачив, що підписи на заповіті не відповідають дійсному підпису померлої. Крім того, заповіт складений коли був живий її рідний брат [PERSON] , з яким в неї були дуже тісні стосунки, він постійно доглядав померлу та допомагав їй у побуті, возив на авто у справах, проте в заповіті відсутній [PERSON] , а єдиними спадкоємцями за цим заповітом є відповідачі. Зазначає, що відповідачі відразу після смерті [PERSON] з серпня 2020 року заволоділи вищезазначеними квартирами, в яких знаходилися документи, які є необхідними для прийняття спадщини, а у разі спадкування ними майна померлої [PERSON] , яка склала заповіт, його права як спадкоємця будуть порушені, у зв`язку із викладеним просив визнати недійсним та скасувати заповіт [PERSON] , яка склала заповіт на ім`я [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. 30 червня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Представником відповідачів [PERSON] та [PERSON] адвокатом Чохою К.О. 14 липня 2021 року було надано суду відзив на позовну заяву, в якій він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування зазначив, що 30 листопада 2015 року [PERSON] особисто склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за №2236, а враховуючи неподання стороною позивача належних доказів, які б свідчили про порушення вимог законодавства під час складання і посвідчення спірного заповіту, та враховуючи, що дії приватного нотаріуса Сисоєнко І.В. повністю відповідали приписам чинного законодавства, вважає позовні вимоги необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Крім того, вказує, що підставою заявлених вимог позивач зазначає те, що під час перегляду заповіту він побачив, що підписи на заповіті не відповідають дійсному підпису померлої, оскільки він дуже добре знає підпис його сестри, і він вважає, що відповідний підпис на заповіті є підробкою, хоча позивач не міг бачити спірний заповіт, оскільки він не приїжджав до України після смерті спадкодавця, та не міг добре знати підпис спадкодавця, оскільки постійно проживав на території іншої держави і останній раз відвідував Україну приблизно 10 років назад. 14 липня 2021 року ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача та витребувано у Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська оригінали документів, які були підписані суддею Басуєвою Тетяною Андріївною, а також у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. оригінал заповіту спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи, у зв`язку з чим зупинено провадження у справі. 23 лютого 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська поновлено провадження у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Пашніної А.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 27 червня 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська провадження у справі зупинено до закінчення проведення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручено експертам Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру на підставі ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2022 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2022 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 07 лютого 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. Представником позивача адвокатом Цветковою О.О. було направлено на електронну пошту суду клопотання про проведення судового засідання без її участі та особисто позивача за наявними у справі матеріалами. Представником відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокатом Чохою К.О. було надано суду заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідачів, в якій заперечував проти позову і просив відмовити у його задоволенні. Третя особа\~у судове\~засідання не\~з`явилась,\~повідомлялася належним\~чином про\~день,\~час та\~місце розгляду\~справи,\~про причини\~неявки суд\~не повідомила,\~клопотання про\~відкладення розгляду\~справи чи\~розгляд справи\~без її участі не надала. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , про що Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 26 серпня 2020 року, про що зроблено відповідний актовий запис №771 (а. с. 9). Також судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі від 27 серпня 2020 року, після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. зареєстрована спадкова справа №66320297 (а. с. 8). Позивач [PERSON] є рідним братом [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалось в судових засіданнях відповідачами. Матеріалами справи підтверджено, що згідно витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 26 серпня 2020 року у зазначеному реєстрі знаходиться чинний на момент запиту заповіт [PERSON] від 30 листопада 2015 року №58286172, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. за №2236 (а. с. 7). Зі змісту оспорюваного заповіту від 30 листопада 2015 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , заповіла: [PERSON] , [INFO] , належну їй квартиру [ADDRESS] , і автомобіль марки Ніссан Алмера (Nissan Almera), 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у рівних частках кожній, належну їй квартиру [ADDRESS] (а. с. 97-98). Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із ст. 1233 ЦК України заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (стаття 1234 ЦК України). За нормою статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1247 ЦК України визначають загальні вимоги до форми заповіту. Так, згідно частини другої цієї статті заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні і оспорювані. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, згідно вказаної статті ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі №397/1396/19 зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Статтею 7 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту) встановлено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до ч. 2 ст. 41 та ст. 43 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту) нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. Згідно із ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про нотаріат» (в редакції, що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту) нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку (491-2011-п), затвердженого Кабінетом Міністрів України. Порядок складення заповіту також міститься в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, що діяла на момент посвідчення оспорюваного заповіту). Зокрема, пунктами 1.1. 1.6. глави 3 розділу І Порядку встановлено, що нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Під час розгляду справи судом не встановлено порушень при складенні та посвідченні заповіту, зі змісту якого вбачається, що він був складений в приміщенні приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. за допомогою загальноприйнятних технічних засобів, особа та дієздатність заповідача встановлена та перевірена, заповідач особисто підписав заповіт. Зазначений оспорюваний заповіт відповідає вимогам законодавства України, оскільки було дотримано обов`язкову нотаріальну форму, а сам правочин відповідає волі заповідача та направлений на реалізацію її права власності в частині розпорядження належним їй майном, оскільки був підписаний за власним бажанням та з власної ініціативи власноручно спадкодавцем. Крім того, заповіт було зареєстровано у встановленому законом порядку в спадковому реєстрі, перед підписанням нотаріус переконалась, що посвідчений нею заповіт [PERSON] відповідає волі заповідача, та він був власноручно підписаний нею після прочитання його змісту. Доказів того, що [PERSON] не мала наміру та вільного волевиявлення на час складення заповіту на користь відповідачів та не підписувала заповіт в ході судового розгляду позивачем суду не надано. Крім того, за клопотанням позивача у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу за результатами проведення якої судовим експертом Соломахою Ю.В. 21 жовтня 2022 року складено висновок №386-22 (а. с. 111-126). Згідно вищезазначеного висновку експерта за результатом проведення почеркознавчої експертизи було встановлено, що рукописні записи «Мною уголос прочитано та особисто підписано», « [PERSON] » та підпис від імені [PERSON] у заповіті від 30 листопада 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., зареєстрований у реєстрі за №2236, нотаріальний бланк НАС 837170, а також рукописні записи «Басуева Т.А. Татьяна Андреевна» та підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис осіб (їх представників), які звернулися за вчиненням нотаріальної дії» під номером 2236 від 30 листопада 2015 року у Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. справа №02-33 том №1 за 07.07.2015 17.12.2015, - виконані самою [PERSON] . Отже, особистий підпис заповідача [PERSON] у спірному заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача, і дійсність його виконання саме зазначеною особою, що підтверджено висновком експерта та не спростовано у процесі розгляду іншими доказами, які могли б бути надані, але не надані стороною позивача. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, доводячи позицію викладену в позовній заяві, скористався своїм правом на ініціювання проведення судової почеркознавчої експертизи, але висновки зазначеної експертизи не підтвердили заявлені позивачем доводи позовної заяви, які спростовуються експертизою. Сам лише факт непогодження позивача з волевиявленням спадкодавця, яке стало причиною складання оспорюваного заповіту, при відсутності допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх тверджень, не є підставою для визнання заповіту недійсним та його скасування. Крім того, особистий підпис заповідача у заповіті свідчить саме про вільне волевиявлення заповідача, й обставин, які б вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені. Таким чином, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що оспорюваний заповіт був підписаний не заповідачем [PERSON] , а іншою особою, оскільки вони також спростовуються судовою почеркознавчою експертизою. Відтак, суд не приймає до уваги відповідні твердження позивача, а за відсутності будь-яких інших доказів на підтвердження викладених позивачем обставин, заявлених як підстави позову у частині вимог про визнання заповіту [PERSON] від 30 листопада 2015 року недійсним, у суда відсутні будь-які правові підстави для задоволення позову. Відтак, суд вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому зважаючи на принцип змагальності, та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, та належних їх обґрунтувань, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. За змістом статті 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок позивача. Представником відповідачів разом з відзивом на позовну заяву було надано суду також попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в якому ним зазначено орієнтовні судові витрати відповідача [PERSON] на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, в розмірі 20\~000 грн., а також орієнтовні судові витрати відповідача [PERSON] на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи, в розмірі 20 000 грн., \~ \~ \~ \~ однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження зазначених судових витрат, та не було заявлено вказану вимогу про стягнення вищезазначених судових витрат з позивача, а тому питання щодо розподілу зазначених представником відповідачів витрат судом не вирішувалось.

Outcome: dismissed