Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-07 00:00:00

У жовтні 2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 252 497,48 грн, з яких: 188919,48 грн - сума інфляційного збільшення суми боргу та 63578, 00 грн - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2020 року вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.12.2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 49.28/39/07-Сна від 11.12.2007 року. 26.06.2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами, відповідно до умов якого право вимоги до боржників перейшло до ПАТ «Дельта Банк». 09.01.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Спортсервіс-СТМ» було укладено договір № 96/К про відступлення прав вимоги до відповідач. 08.11.2017 рішенням Подільського районного суду м. Києва в справі №758/10580/14-ц задоволено позов ПАТ «Дельта банк» до відповідача та стягнено заборгованість у загальному розмірі 2119257,26 грн. У зв`язку з тим, що заборгованість не була сплачена у визначений договором строк, позивач просив суд стягнути з відповідача 252497,48 грн, з яких: 188919,48 грн суми інфляційних втрат, 63578,00 грн трьох процентів річних, як нараховані за період 01.10.2017-01.10.2018. Ухвалою судді від 09.10.2020 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду м. Києва від 19.01.2021 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Встановлено для відповідача п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у порядку, передбаченому ст. 178, 191 ЦПК України. Згідно з наявною в матеріалах справи розпискою ухвала та копія позовної заяви були отримані представником відповідача 02.08.2021. 11.11.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову вважаючи позовні вимоги безпідставними. При цьому, клопотання про поновлення пропущеного строку для подання відзиву представником відповідача не заявлено, причини поважності пропуску строку на подання відзиву не наведено, наслідком чого у відповідності до ч.2 ст.126 ЦПК України є залишення документів, поданих після закінчення процесуальних строків, без розгляду. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 11.11.2022 представником позивача до суду подана заява про зміну найменування позивача з ТОВ «Спортсервіс-СТМ» на ТОВ «Київенерго-борг». Ухвалою суду від 11.11.2022, постановленої без виходу до нарадчої кімнати, замінено позивача у справі 761/31312/20 з ТОВ «Спортсервіс-СТМ» на ТОВ «Київенерго-борг». В подальшому, у судовому засіданні 08.03.2023, представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що умовами кредитного договору встановлені інші відсотки, ніж ті, що передбачені ст. 625 ЦК України, та припинення відповідно до ст. 1050 ЦК України права позивача на нарахування процентів за кредитом, у зв`язку із закінчення строку дії договору № 49.28/39/07-Сна від 11.12.2007, безпідставністю нарахування процентів за період до прийняття судом рішення щодо боргу відповідача. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 11.12.2007 між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №49.28/39/07-Сна, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 1262500,00 грн, зі сплатою 13,35% річних за користування кредитними коштами. 26.06.2013 між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, відповідно до умов якого право вимоги до боржників [PERSON] , [PERSON] , перейшло від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта банк». Також судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 08.11.2017 у справі 758/10580/14-ц, яке набрало законної сили 17.01.2018, задоволено частково позов ПАТ «Дельта Банк». В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2007 року, укладеним між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем, у розмірі 2 119 257,26 грн, звернуто стягнення на користь ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] , яка складається з п`яти кімнат загальною площею 114,90 км.м., житловою площею 77,70 кв.м. шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з початковою ціною для реалізації 3 333 000,00 грн. Зокрема, судом у зазначеному рішенні встановлено, що станом на 15 січня 2015 року виникла кредитна заборгованість у сумі 2 119 257, 26 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 1 181 550, 50 грн та заборгованості за відсотками у сумі 937 706,76 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 17.01.2018 рішення Подільського районного суду м. Києва від 08.11.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 25.04.2018, рішення Подільського районного суду м. Києва від 08.11.2017 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 17.01.2018 залишено без змін. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також з матеріалів справи вбачається, що 09.01.2018 між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «Спортсервіс-СТМ» було укладено договір № 96/К про відступлення прав вимоги до [PERSON] та [PERSON] 19.07.2021 відповідачем на депозитний рахунок приватного нотаріуса КМНО Журавльової З.В. внесено кошти у загальній сумі 2 119 257,26 грн для передачі позивачу на виконання зобов`язання за кредитним № 49.28/39/07-Сна від 11.12.2007, що підтверджується копією квитанції № 1 від 19.07.2021. Тобто, у період до 01.10.2017 та з 01.10.2017 до 01.10.2018 відповідачем не було сплачено заборгованості за кредитним договором, а також не здійснювалось виконання рішення суду. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад" ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. ПАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є позивач, використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, пені та штрафних санкцій за порушення умов договору, звернувшись до суду з позовом. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також, обумовлені в договорі неустойку, штрафні санкції припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Нарахування відсотків, пені, штрафних санкції поза межами дії договору є безпідставним. Вказані висновки відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, провадження №14-318цс18. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок міститься також у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року № 6-1946цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. За таких обставин, оскільки у відповідача виникло перед позивачем грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України, що не є тотожнім обов`язку відповідача сплатити проценти за користування кредитними коштами за умовами договору та відповідно до ст. 1048 ЦК України. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, оскільки відповідач за період 01.10.2017-01.10.2018 не здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, а наявність кредитної заборгованості станом на 15 січня 2015 року у сумі 2119257,26 грн встановлена зазначеним вище рішенням Подільського районного суду м. Києва, позивач правомірно нарахував інфляційні витрати та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд, перевіривши розрахунок, наданий позивачем, встановив, що інфляційні витрати у зв`язку із невиконанням грошового обов`язку за період з 01.10.2017 року по 01.10.2018 року становлять 188919,48 грн, а 3% річних становлять 63578,00 грн. При цьому, твердження відповідача про те, що нарахування 3% річних є безпідставним, оскільки кредитним договором встановлений інший розмір процентів (13,35), але право на їх нарахування сплинуло із закінченням терміну дії кредитного договору, суд вважає помилковим з огляду на різну правову природу процентів, які позичальник відповідно до ст. 1048 ЦК України має сплатити позикодавцю за користування позикою, і наслідками прострочення виконання грошового зобов`язання, визначеними ст. 625 ЦК України . Таким чином, й основний борг та проценти за користування кредитними коштами у визначеному кредитним договором розмірі, становлять сукупне грошове зобов`язання, за прострочення виконання якого на вимогу кредитора боржник зобов`язаний сплатити інфляційні нарахування за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому позивач має право на отримання від відповідача інфляційної складової боргу та 3% річних, передбачених ст. 625 ЦК України, незалежно від прийняття судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Адже грошове зобов`язання відповідача про сплату боргу сумою 2119257,26 грн виникло на підставі кредитного договору № 49.28/39/07-Сна від 11.12.2007, а не на підставі рішення суду. При цьому, судовим рішенням встановлено факт наявності такого боргу (невиконаного грошового зобов`язання) ще станом на 15.01.2015. При цьому, стороною відповідача зазначено, що заборгованість сплачено тільки в 2021 році. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на вищевикладене, виходячи з аналізу чинного законодавства, враховуючи правові висновки Верховного Суду, оцінюючи належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання відповідачем за період з 01.10.2017-01.10.2018 років у розмірі 252497,48 грн, а відтак, його задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню, судовий збір у розмірі 3787,46 грн.

Outcome: approved