Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 05 березня 2019 року до суду з позовною заявою до [PERSON] , Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно. Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує тим, що її батько - [PERSON] помер [INFO] . На момент смерті спадкодавця [PERSON] , позивачці [PERSON] було 14 років. 10 листопада 1986 року батьки позивачки [PERSON] розлучились, не спілкувались та зв`язок не підтримували. Про смерть батька позивачка дізналась випадково у 2016 році, а також дізналась про наявність спадкового майна, після смерті її батька, а саме: майнового паю в структурі вартості майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Шевченка, в селі Адамівка, Білгород-Дністровського району Одеської області вартістю 1058,00 грн. та сертифікату на право на земельну частку (пай) у землі, яке перебувала у колективній власності СКГП ім. Шевченка розміром 7,01 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на (місцевості). За життя померлим [PERSON] , який помер [INFO] , було складено заповіт, посвідчений 17.02.1999 року Адамівською сільською радою Білгород-Дністровського району, Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №08, згідно якого усе належне йому майно спадкодавець заповів [PERSON] . За життя [PERSON] отримала Державний акт про право приватної власності на землю площею 6,30 га в межах згідно з планом на території Адамівської сільської ради масив №1 ділянка № [NUMBER] для ведення сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №150. Як вбачається з копії спадкової справи №10/2000, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.01.2000 року, яке зареєстроване в реєстрі за №3-51, згідно якого вона є спадкоємцем за заповітом майна, яке належало померлому [INFO] [PERSON] , а саме: права на земельну частку (пай) у землі, яке перебувала у колективній власності СКГП ім. Шевченка розміром 7,01 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало спадкодавцю на підставі сертифікату ОД №023687, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 27 травня 1996 року. 04.11.2006 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Тетяною Петрівною, було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.11.2006 року, зареєстровано в реєстрі за №5633 на ім`я [PERSON] на спадкове майно, що склалося з майнового паю в структурі вартості майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Шевченка в селі Адамівка Білгород-Дністровського району Одеської області. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується листом Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 23.06.2016 року №1356/02-20, а зазначене майно перейшло у спадщину її синові [PERSON] , який є її правонаступником. Позивачка [PERSON] вважає, що її права та законні інтереси були порушені, оскільки як неповнолітня, на час смерті спадкодавця - її батька, [PERSON] , який помер [INFO] , вона мала право на обов`язкову частку у спадщині за законом, а тому просить визнати за нею право власності на 2/3 частки земельної ділянки, площею 6,30 га в межах згідно з планом на території Адамівської сільської ради масив №1 ділянка № [NUMBER] для ведення сільськогосподарського виробництва. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2019 року було відкрито загальне позовне провадження по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2019 року було витребувано докази з Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Одеської області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.10.2019 року було витребувано докази з Одеського державного нотаріального архіву. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.10.2020 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2021 року було ухвалено перейти до стадії підготовчого судового засідання по даній справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.09.2021 року було задоволено заяву адвоката Волощук Т.В., яка діє в інтересах позивачки [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.11.2021 року було задоволено заяву адвоката Волощук Т.В., яка діє в інтересах позивачки [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.07.2022 року було задоволено заяву адвоката Волощук Т.В., яка діє в інтересах позивачки [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.09.2022 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2023 року було задоволено заяву адвоката Тітова В.Г., який діє в інтересах позивачки [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась, однак адвокат Тітов В.Г., який діє в її інтересах, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, оскільки позивачка [PERSON] фактично вступила у спадщину, оскільки була неповнолітньою на момент відкриття спадщини. Окрім того, Адамівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області не повідомила під час оформлення спадщини нотаріуса про наявність неповнолітньої доньки спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] . В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. В судове засідання представник відповідача - Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не з`явився, проте надав на адресу суду заяву, згідно якої просив розглядати справу за його відсутності, просить прийняти законне та обґрунтоване рішення. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 17 лютого 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №06. Те, що померлий [PERSON] , який помер [INFO] , був батьком позивачки [PERSON] , підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 15.06.1985 року Шабівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис №82. За життя батьки позивачки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON] розлучились, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого Відділом РАЦС Білгород-Дністровського райвиконкому Одеської області, актовий запис №152. Після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , відкрилась спадщина, до якої входить: майновий пай в структурі вартості майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Шевченка, в селі Адамівка, Білгород-Дністровського району Одеської області вартістю 1058,00 грн. та сертифікат на право на земельну частку (пай) у землі, яке перебувала у колективній власності СКГП ім. Шевченка розміром 7,01 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). За життя померлим [PERSON] , який помер [INFO] , було складено заповіт, посвідчений 17.02.1999 року Адамівською сільською радою Білгород-Дністровського району, Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №08, згідно якого усе належне йому майно спадкодавець заповів [PERSON] . Відповідно до повідомлення Шостої Одеської державної нотаріальної контори №715/01-16 від 03.03.2017 року, під час оформлення спадщини на видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині встановлено не було (у зв`язку з відсутністю інформації у спадковій справі щодо обов`язкових спадкоємців). Як вбачається з копії спадкової справи №10/2000, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , [PERSON] отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.01.2000 року, яке зареєстроване в реєстрі за №3-51, згідно якого вона спадкоємцем за заповітом майна, яке належало померлому [INFO] [PERSON] , а саме: права на земельну частку (пай) у землі, яке перебувала у колективній власності СКГП ім. Шевченка розміром 7,01 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало спадкодавцю на підставі сертифікату ОД №023687, виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 27 травня 1996 року. 04.11.2006 року державним нотаріусом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори Базан Тетяною Петрівною, було видано додатково до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.01.2000 року за реєстровим №3-51 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.11.2006 року, зареєстровано в реєстрі за №5633 на ім`я [PERSON] на спадкове майно, що склалося з майнового паю в структурі вартості майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Шевченка в селі Адамівка Білгород-Дністровського району Одеської області. За життя [PERSON] отримала Державний акт про право приватної власності на землю площею 6,30 га в межах згідно з планом на території Адамівської сільської ради масив №1 ділянка № [NUMBER] для ведення сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №150. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується листом Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 23.06.2016 року №1356/02-20, а зазначене майно перейшло у спадщину її синові [PERSON] , який є її правонаступником. Відповідно до повідомлення КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Білгород-Дністровської районної ради» №208 від 19.07.2022 року, надати довідку про стан здоров`я [PERSON] , [INFO] не має можливості, оскільки вона не є декларантом цього центру. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.07.2017 року по справі №495/2270/16-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON] , Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на спадкове нерухоме майно у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено у повному обсязі. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15.05.2018 року зазначене вище рішення суду було залишено без змін. Окрім того, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.07.2017 року по справі №495/2270/16-ц було встановлено, що позивачка [PERSON] є такою, що не прийняла спадщину після смерті батька та під час розгляду даної цивільної справи суд не встановив наявність порушення прав [PERSON] в результаті видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 2000 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 01 січня 2004 р., за загальним правилом чинний ЦК України застосовується до тих відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 року. У Пленумі Верховного Суду України в п.1 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, роз`яснено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 р., застосовується чинне на той час законодавства, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. Враховуючи, що цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності ЦКУкраїни, тому на дані правовідносини поширюється дія норм ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Так, згідно ст.524 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Законодавство України закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов`язки на свій розсуд. Разом з тим, у статті 535 ЦК УРСР визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту, закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов`язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Так, за правилами ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року), яка відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягає застосовуванню до даних спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, право на обов`язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п.п. «в» п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачено, що спадкоємець, який претендує на обов`язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов`язкової частки у спадщині законодавством не передбачено. Отже, відповідно до наведених законодавчих положень спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо на момент смерті спадкодавця постійно проживав разом з ним та фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За обставинами даної справи позивачка [PERSON] не надала будь-яких доказів, які б підтверджували факт спільного проживання з [PERSON] , який помер [INFO] , на момент його смерті. Також матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачка [PERSON] фактично вступила в управління або володіння спадковим майном, адже як вбачається з копії спадкової справи №10/2000, заведеної щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , єдиним спадкоємцем померлого, який і прийняв спадщину є [PERSON] , вона і отримала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.01.2000 року. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 року за №18/5 (що діялана час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Що ж стосується осіб, які досягли 14 років то вони мають право подати заяву про прийняття спадщини самостійно та без згоди своїх батьків або піклувальника. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки за результатами розгляду справи та розподіл судових витрат Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно є необґрунтованими, недоведеними, такими, що не ґрунтуються на дійсних обставинах справи, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed