Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 29.12.2022 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,3656 га, кадастровий номер - 5920382000:01:001:0149 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею - 0,3378 га, кадастровий номер - 5920382000:01:001:0156, які розташовані на території Грінченківської сільської ради Охтирського району, Сумської області. 01.02.2009 року позивачкою було укладено договір оренди вищевказаних земельних ділянок(паю) з Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма «ДЕСНА», строком на 10 років. Зазначає, що з 01.01.2019 року по 31.12.2022 року відповідач ПСП Агрофірма «ДЕСНА» використовувало у своїй господарській діяльності вищевказані земельні ділянки, однак не сплачували на користь позивачки орендну плату за договором оренди, у зв`язку з чим позивачка звернувся до суду та просить розірвати договір оренди землі укладений 01.02.2009 року між [PERSON] та Приватним сільськогосподарським підприємством Агрофірма «ДЕСНА» щодо земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,3656 га, кадастровий номер - 5920382000:01:001:0149 та загальною площею - 0,3378 га, кадастровий номер - 5920382000:01:001:0156, які розташовані на території Грінченківської сільської ради, Охтирського району, Сумської області, який зареєстрований 19.07.2011 року в Охтирському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» та стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором оренди від 01.02.2009 року в сумі 29570,35 грн. Процесуальні дії в справі та аргументи сторін. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30.12.2022 року відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 06.02.2023 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, до якого додав витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, додаткову угоду до договору оренди землі від 09.02.2017 року, договір позики від 04.12.2013 року, розписку до договору позики грошей від 04.12.2013 року, заяву [PERSON] , угоду про виплату орендної плати за договорами оренди землі, статут Приватного сільськогосподарського підприємства Агрофірма «ДЕСНА». У відзиві зазначив про безпідставність позовних вимог виходячи з наступного. 04.12.2023 року [PERSON] , згідно договору позики отримала від [PERSON] , який є засновником ПСП Агрофірма «ДЕСНА» грошові кошти в розмірі 20 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою, які вона повинна була повернути в обумовлений строк. Однак у встановлений строк грошові кошти повернуті не були. 09.02.2017 року між сторонами було укладено додаткову угоду до основного договору оренди землі, зокрема про те, що договір укладено на 49 років та за погодженням сторін орендна плата може вноситися у вигляді авансу. [PERSON] подала до керівника ПСП Агрофірма «ДЕСНА» заяву про врахування орендної плати за договором оренди землі за увесь період дії договору у вигляді авансу, мотивуючи це тим, що вона не в змозі повернути позику та просила врахувати дані кошти, як кошти виплачені їй в рахунок орендної плати. Зазначив, що стягнення 3 відсотків річних є недоцільним та необґрунтованим, оскільки було проведено взаємозалік однорідних вимог на підставі укладеного договору позики та особистої заяви [PERSON] . Також зауважив, що позивачка протягом всього часу не зверталася з вимогою про сплату орендної плати, бо знала, що вона виплачене наперед, звернувшись до суду просить стягнути тільки за 2019-2022 року, що є обмеженням через позовну давність. На підставі вищевикладеного просить в задоволенні позову відмовити. 17.02.2023 року від позивачки надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що з твердженнями представника відповідача не погоджується, оскільки про існування додаткової угоди від 09.02.2017 року та угоди про виплату орендної плати за договорами оренди землі від 09.02.2017 року їй не було відомо, особисто нею вказані угоди не укладалися та нею не підписувалися. Зазначила, що відповідач не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження сплати орендної плати за договором оренди землі. Також надала відомості з Державного реєстру фізичних-осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 13.02.2023 року, в яких інформація про отриманий дохід - відсутня. Заперечувала проти стягнення витрат на правову допомогу. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Охтирського міськрайонного суду від 06.03.2023 року в задоволенні клопотання представника позивачки про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, про витребування документів та виклик свідка відмовлено. Враховуючи характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з викликом сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, вказана справа відноситься відповідно до положень ст.19, ст.274 ЦПК України до малозначних справ, її розгляд визначено судом за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позивачем відповідно до положень ЦПК України надано в повному обсязі необхідні докази в обґрунтування позову, інших клопотань щодо надання чи витребування доказів сторонами не заявлялося, суд не знаходить підстав для переходу до розгляду справи в порядку загального провадження та вважає можливим розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до положень ст.ст.277-279 ЦПК України. Оскільки, Охтирським міськрайонним судом Сумської області не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 272 ЦПК України. З огляду на те, що згідно із частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини і не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд, проаналізував матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 3,3656 га, кадастровий номер - 5920382000:01:001:0149 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею - 0,3378 га, кадастровий номер - 5920382000:01:001:0156, які розташовані на території Грінченківської сільської ради Охтирського району, Сумської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії Р2№ 673986 від 30.08.2022 року. 01.02.2009 року між [PERSON] та ПСП Агрофірма «ДЕСНА» укладено договір оренди земельних ділянок загальною площею 3,70 га, в тому числі рілля: 3,36 га, сіножаті 0,34 га, строком на 10 років. Вказаний договір зареєстровано в Охтирському районному реєстраційному відділі Сумської регіональної філії «Центр земельного кадастру при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі вчинено запис від 19.07.2011 року за № 592030004001344 (а.с. 11-12 ). Актом від 01.02.2009 року визначено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) (а.с.13). 04.12.2013 року між [PERSON] та ПСП Агрофірма «ДЕСНА» укладено договір позики, згідно якого ПСП Агрофірма «ДЕСНА» передає [PERSON] безвідсоткову позику в розмірі 20 000 грн. (а.с. 43-44 ). 04.12.2013 року [PERSON] надано розписку до договору позики грошей, згідно якої [PERSON] передано кошти в сумі 20 000 грн., які вона зобов`язується повернути кошти на умовах вказаних в договорі. У випадку неповернення коштів, стягнення боргу позикодавцем може бути звернено стягнення на належне їй майно, а саме земельну частку (пай) (а.с.45). 09.02.2017 року між [PERSON] та ПСП Агрофірма «ДЕСНА» укладено додаткову угоду до договору оренди землі, запис у Державному реєстрі від 19.07.2011 року № 592030004001344, якою зокрема, пункт 8 вищезазначеного договору викладено в новій редакції, а саме: «Договір укладено на 49 років»; пункт 9 доповнити словами: «За погодженням сторін, орендна плата може виплачуватися у вигляді авансу. Виплачена сума авансу індексації не підлягає» (а.с. 46 ). Вказана угода зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 47). 09.02.2017 року між [PERSON] та ПСП Агрофірма «ДЕСНА» укладено угоду про виплату орендної плати за договором оренди землі, згідно якої орендар (ПСП Агрофірма «ДЕСНА») виплачує орендодавцю ( [PERSON] ) аванс в рахунок орендної плати за договором оренди земельних ділянок в сумі 20 000 грн., сторони домовилися, що не мають одна до одної жодних претензій щодо сплати орендної плати та в подальшому до суду звертатися не будуть (а.с. 50). [PERSON] надала заяву керівнику ПСП Агрофірма «ДЕСНА», згідно якої вона просить кошти у вигляді авансу в сумі 20 000 грн. вважати виплаченою орендною платою за договором оренди землі, який зареєстрований 19.07.2011 року за № 592030004001344, з урахуванням змін і доповнень внесених додатковою угодою, за весь період дії вищезазначених договорів (а.с. 49). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Закон України «Про оренду землі» визначає умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до статті 1 Закону «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Частинами першою-третьою статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно зі статтею 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. На вимогу однієї із сторін договір відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» може бути достроково розірваний за рішенням суду у разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку. Статтею 141 ЗК України передбачено таку підставу припинення права користування земельною ділянкою, як систематична несплата земельного податку або орендної плати. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено правовий висновок щодо підстав для розірвання договору оренди землі з урахуванням пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а саме підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В позовній заяві позивачка як на підставу для дострокового розірвання договору оренди землі посилається на те, що відповідач не виплачує їй орендну плату за договором, чим порушив домовленість між сторонами. Однак, як вбачається з її заяви наданої керівнику ПСП Агрофірма «ДЕСНА», а також угоди про виплату орендної плати від 09.02.2017 року, вона просить кошти у вигляді авансу в сумі 20 000 грн., які їй були передані, що підтверджується відповідною розпискою від 04.12.2013 року, вважати виплаченою орендною платою за договором оренди землі. Вказані письмові докази є належними, допустимими, переконливими та достатніми, які не спростовані відповідачем та не викликають у суду жодних сумнівів. Позивачка у відповіді на відзив зазначає, що вона не укладала додаткову угоду від 09.02.2017 року та угоди про виплату орендної плати за договорами оренди від 09.02.2017 року, заяву керівнику ПСП АФ «ДЕСНА» не надавала, однак в підтвердження своїх доводів належних, допустимих переконливих доказів суду не надала, оскільки у вказаних документах мається особистий підпис [PERSON] , будь-яких заяв чи клопотань зі сторони позивачки щодо справжності її підпису до суду не надано, тому вказані письмові докази є переконливими та достатніми, які не спростовані позивачкою та не викликають у суду жодних сумнівів. Судом встановлено, що укладаючи угоду про виплату орендної плати за договорами оренди землі від 09.02.2017 року позивачка діяла добровільно та з власної волі, розуміючи значення своїх дій. Відповідно до правового висновку викладеного в Постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року, доказами отримання коштів позивачем у рахунок сплати орендної плати можуть бути лише письмові докази. За таких обставин, суд приймає до уваги розписку про отримання коштів від 04.12.2013 року, як належний доказ отримання [PERSON] орендної плати за договорами оренди землі від 01.02.2009 року. Додану до відповіді на відзив довідку про відомості з Державного реєстру ФІПП про суми виплачених доходів та утримання податків від 13.02.2023 року за періоди 2009-2011 роки, 2012-2015 роки, 2016-2018 року, 2018-2022 роки суд не може прийняти до уваги, оскільки позивачка не спростовує цим отримання орендної плати 16.11.2016 року та не впливає на вирішення справи, тому доводи представника відповідача в даному випадку є слушними та переконливими. Твердження позивачки про те, що [PERSON] , з яким вона уклала договір позики, не має жодного відношення до відповідача, а тому відсутні підстави для зарахування позики як платежу за оренду землі - є недоречними, оскільки, відповідно до Статуту ПСП АФ «ДЕСНА» (пункт 1.2), який доданий представником відповідача до матеріалів справи, засновником і власником ПСП АФ «ДЕСНА» є [PERSON] . Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На переконання суду у контексті одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін - вирішальним фактором є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Висновок суду. Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних, переконливих, а також достатніх доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні його позовних вимог, з вищевикладених підстав. Щодо судових витрат. По справі маються судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору, які відповідно до положень ст. 141 ЦПК України залишаються за позивачем. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ . До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем по справі понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4500 грн., на підтвердження чого надано ордер про надання правничої допомоги від 10.01.2023 року, квитанцію на оплату виконаних адвокатом робіт в сумі 4500 грн., звіт про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію (а.с. 54-55). Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд у ці правовідносини не втручається. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Вказаний висновок відповідає правовій позиції щодо наявності підстав для стягнення витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 910/12876/19, а також у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд вважає розмір гонорару в даній категорії справи є розумним, співмірним, таким, що відповідає складності категорії справи, кількості витраченого часу для надання правничої допомоги. З урахуванням наведеного, критеріїв співмірності, реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved