Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач) про поділ майна подружжя, у якому з урахуванням позовної заяви в новій редакції від 24 листопада 2021 року (т.1 а.с.221-230) просить визнати спільною сумісною власністю подружжя: - двоспальне ліжко, кухонний гарнітур, холодильник, кухонний уголок, лодку надувну, кондиціонер віконний, душовий бокс, аерогриль, двохфазний електролічильник, комод, дитяче автокрісло, посудомийну машину, мікрохвильову піч, газонокосілку електричну; - житловий будинок, загальною площею 44,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] ; - легковий автомобіль державний номер [NUMBER] , марка «FORD FUSION»; - земельну ділянку загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094, розташованої по [ADDRESS] . В порядку поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя визнати: - за відповідачем право власності на двоспальне ліжко, кухонний гарнітур, холодильник, кухонний уголок, лодку надувну, кондиціонер віконний, душовий бокс, аерогриль, двохфазний електролічильник, комод, дитяче автокрісло, посудомийну машину, мікрохвильову піч, газонокосілку електричну, стягнувши з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного майна у розмірі 19 850 грн.; - за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частку, за кожним, на житловий будинок, загальною площею 44,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] ; - за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частку, за кожним, на земельну ділянку загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094, розташованої по [ADDRESS] ; - стягнути з відповідача\~ на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини земельної ділянки у розмірі 87 945 грн.; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини легкового автомобіля державний номер [NUMBER] , марка «FORD FUSION» у розмірі 68 260 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 16.01.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За період перебування у шлюбі за спільні кошти ними було придбано наступне майно: житловий будинок, загальною площею 44,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] , а також легковий автомобіль державний номер [NUMBER] , марка «FORD FUSION». Також, позивачкою у період перебування у шлюбі набута у особисту власність шляхом безоплатної приватизації земельна ділянка, загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094. Крім того, за час перебування у шлюбі, подружжям придбано меблі, побутова техніка та інше мано на загальну вартість 39 700 грн. На теперішній час позивач проживає окремо від відповідача. Питання про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, що змушує позивача звернутися до суду з питанням розділу спільного з відповідачем майна, тому звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді Майної Г.Є. від 28 січня 2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. В свою чергу відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , який неодноразово уточнював. З урахуванням заяви про збільшення розміру зустрічних позовних вимог від 19 січня 2023 року (том 2 а.с.114-117) відповідач (позивач за зустрічним позовом) просить: -\~ визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок, загальною площею 44,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094, розташованої по [ADDRESS] ; легковий автомобіль державний номер [NUMBER] марки «FORD» модель «FUSION» синього кольору, 2007 року випуску; - визнати спільним майном подружжя грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 1 250,00 доларів США і 3800,00 євро та поділити їх, визнавши за кожним право власності на 625,00 доларів США та 1900 євро, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 625,00 доларів США та 1900,00 євро, та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач за зустрічним позовом посилається на те, що з 16.01.2010 року по 30 листопада 2020 року перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За період перебування у шлюбі на ім`я [PERSON] було оформлено житловий будинок загальною площею 44,3 кв.м., розташований по [ADDRESS] та земельна ділянка, загальною площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094. Під час шлюбу [PERSON] був придбаний легковий автомобіль державний номер [NUMBER] , марка «FORD FUSION», 2007 року випуску. Крім того, під час перебування у шлюбі подружжя заощаджували та збирали грошові кошти, за які [PERSON] купувала іноземну валюту євро і долари США. Кошти зберігалися у їх будинку, але на початку липня 2020 року під час переїзду [PERSON] до Житомирської області ці валютні грошові кошти зникли, а тому, думку позивача, саме колишня дружина викрала грошові кошти з будинку, у зв`язку з чим [PERSON] звертався до правоохоронних органів із заяву про вчинення злочину. Отже, на теперішній питання про добровільний поділ спільного майна між ними не досягнуто, тому відповідач за первісним позовом звернувся також до суду з позовом. Вважає, що будинок, автомобіль та земельна ділянка є його особистою власністю, оскільки придбано це майно за особисті кошти [PERSON] , отримані від його батьків, які продали належне їм нерухоме майно. Земельну ділянку позивач приватизувала незаконно, оскільки будинок, розташований на спірній земельній ділянці є особистою приватною власністю відповідача. Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, об`єднавши їх в одне провадження. 05.05.2021 позивач подала відзив на зустрічний позов. Вказала, що не визнає жодну обставину, зазначену у зустрічному позові, надані відповідачем оцінки спірного майна значно занижені. Відповідач тривалий час не працював, натомість позивач усі роки подружнього життя працювала практично цілодобово. Кошти від продажу нерухомості, належної батькам відповідача [PERSON] отримав його брат [PERSON] , який жодної копійки не дав відповідачу, та за отримані кошти придбав собі нерухомість. 14.05.2021 відповідач подав відповідь на відзив на зустрічний позов, у якому висловив незгоду з доводами позивача, викладеними у відзиві. Ухвалою суду від 05 серпня 2021 року призначено процедуру врегулювання спору за участю судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області Майної Г.Є. Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року припинено врегулювання спору за участю судді, поновлено провадження у справі. Позивачем за зустрічним позовом подано заяву про зміну предмета зустрічного позову; відповідь на відзив на заяву про зміну предмету зустрічного позову; заяву про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом. В свою чергу відповідачем за зустрічним позовом подано відзив на заяву про зміну предмета зустрічного позову. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 05.10.2021 справу передано на розгляд судді Оладенко О.С. Ухвалою суді від 05 жовтня\~ 2021 року прийнято справу до свого провадження, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.03.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в редакції позовної заяви від 24.11.2021, просив первісний позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити, посилаючись на його недоведеність та безпідставність. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову не визнав. Вказав, що будинок, земельна ділянка та автомобіль є його особистою приватною власністю, оскільки все це майно придбано за кошти, які дали йому батьки, продавши належний їм будинок та земельну ділянку у м.Дніпро. Факт придбання меблів та побутової техніки позивачем не підтверджено. Зустрічний позов просив задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у зустрічному позові. Представник відповідача у судовому засіданні просив позовну заяву в редакції від 19.05.2021 повернути позивачу, оскільки її подано з порушенням вимог ЦПК України, так як до заяви не додано доказів її надсилання відповідачу. Наявність розписки відповідача про отримання уточненої позовної заяви не свідчить про дотримання вимог процесуального законодавства при її поданні. У задоволенні позовної заяви у первісній редакції просить відмовити, посилаючись на те, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача. З цієї ж підстави просить задовольнити зустрічний позов. Суд, вислухавши учасників справи, допитавши свідка, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що з 16 січня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому\~ шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (том 1, а.с.13), рішення Володарсько-Волинським районним судом Житомирської області від 30 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (том 1, а.с.235). На підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кулішем Ю.О., [PERSON] , як покупець, придбала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . (том 1, а.с.15-16). Крім того, на підставі Рішення Новомосковської міської ради №626 від 19.04.2018 за позивачем [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку\~ площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.17-20). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] за відповідачем [PERSON] зареєстровано право власності на легковий автомобіль державний номер [NUMBER] , марка «FORD FUSION», номер шасі (кузова) [NUMBER] (а.с.62).\~ Як зазначено у відповіді Головного сервісного центру МВС, право власності на зазначений транспортний засіб зареєстровано за [PERSON] 08.12.2010\~ на підставі біржової угоди №008422 від 09.06.2010 (а.с.70). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. За статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості. Згідно зі статтями 63 та 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина 1 статті 68 СК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідач, заперечуючи проти презумпції спільності права власності на майно, набутого\~ в період шлюбу, посилався на те, що будинок та автомобіль придбано за його особисті кошти, які йому надали батьки після продажу належного їм нерухомого майна. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є братом відповідача. Він у шлюбі придбав будинок та автомобіль Форд. Гроші на придбання цього майна відповідачу надали його батьки, які продали належний їм будинок у м.Дніпрі. Про це йому відомо зі слів батьків. Суд не приймає показання свідка [PERSON] про джерело походження коштів на придбання спірного будинку та автомобіля, оскільки така інформація свідку відома зі слів інших осіб, він безпосередньо не був свідком придбання спірного майна чи передачі грошових коштів. Згідно наданих відповідачем письмових доказів, батько позивача [PERSON] продав 11.12.2009 року житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , за 36330 грн. та\~ 362576 грн. відповідно; а також 27.04.2012 продав квартиру, розташовану за адресою : [ADDRESS] за 488000 грн. (а.с.143-148,149-150). Батько позивача [PERSON] помер [INFO] , а мати [PERSON] померла [INFO] (а.с.152) . Поданий відповідачем договір від 27.04.2012 про продаж квартири за адресою: [ADDRESS] суд не приймає як доказ обставин, на які посилається відповідач, оскільки зазначену квартиру батько відповідача продав після придбання спірного будинку та автомобіля. Також, суд вважає недоведеною ту обставину, що батьки відповідача передали йому грошові кошти, отримані за договорами купівлі-продажу від 11.12.2009 на придбання спірного будинку у 2011 році та спірного автомобіля у 2010 році. У суду виникають обґрунтовані сумніви щодо цих тверджень відповідача, оскільки батьки відповідача дійсно отримали у розпорядження значну суму грошових коштів внаслідок продажу належного їм майна у грудні 2009 року, тобто коли їх син та відповідач не перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою. При цьому у батьків відповідача не було жодних перешкод у придбанні житла для [PERSON] до укладення шлюбу та оформлення саме на нього права власності. Натомість придбання спірного будинку мало місце у квітні 2011 року, тобто більше ніж через рік після продажу будинку батьками відповідача, проте право власності на нього оформлено на ім`я позивача [PERSON] . Крім того, у судовому засіданні встановлено, що батьки відповідача мали ще одного сина та доньку, які також набували права власності на нерухоме майно (том 1, а.с.108-109,151). Належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, як батьки відповідача використали кошти після продажу нерухомості, в яких частках розподілили між дітьми та чи взагалі надавали своїм дітям ці кошти, суду не надано. Враховуючи період часу, який сплив між продажем батьком позивача будинку та придбанням спірного будинку (більше одного року), те, що право власності на будинок оформлено на ім`я позивача, а також відсутність інших належних та допустимих доказів передання батьками відповідача грошових коштів на придбання спірного майна, суд приходить до висновку що відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на зазначене майно. Враховуючи, що житловий будинок, який є об`єктом поділу, є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного будинку та за відповідачем права власності на 1/2 частину спірного будинку, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши будинок у їх спільній частковій власності. Таким чином, позовні вимоги первісного позову в частині визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В свою чергу вимоги зустрічного позову про визнання будинку особистою приватною власністю не підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки, суд виходить з наступного. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, земельну ділянку\~ площею 0,10 га, кадастровий номер 1211900000:01:027:0094, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд набуто за рахунок безоплатної приватизації та оформлено право власності на позивача. Відповідно до статті 61 СК в редакції, чинній станом на час набуття права власності на земельну ділянку, приватизовані одним із подружжя земельні ділянки не належать до об`єктів права спільної сумісної власності. Відповідно до Закону «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною 5 такого змісту: «об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації». Вказана норма набула чинності з 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до Сімейного кодексу України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільної сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що зазначена земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У відповідності до ч.2 ст.120 ЗК України, в редакції, чинній на момент вирішення спору, у разі набуття окремої частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, що перебував у приватній власності її попереднього власника, право власності на земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, одночасно переходить до набувача пропорційно до його частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо попередньому власнику у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому розмірі. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Таким чином, хоча спірна земельна ділянка не належить до спільної сумісної власності, проте відповідач має право на неї в силу закону. При цьому чинним законодавством не передбачено виплати компенсації вартості земельної ділянки у разі переходу права власності на об`єкт нерухомості.\~ Враховуючи наведене, за позивачем та відповідачем слід визнати право власності на 1/2 частину земельної ділянки, за кожним. Позовні вимоги первісного позову про стягнення компенсації вартості 1/2 частини земельної ділянки не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю. Вирішуючи позовні вимоги про поділ автомобіля суд враховує, що його придбано у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, з підстав зазначених вище суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності на це майно, а тому суд приходить до висновку, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін. Позивач, звертаючись до суду з позовом, просила залишити автомобіль у власності відповідача, стягнувши на її користь 1/2 частину вартості автомобіля. Відповідач у зустрічному позові просив визнати автомобіль його особистою власністю. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) дійшла висновку про те, що приписи частин четвертої та п`ятої ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлено, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 09 червня 2021 року у справі № 760/789/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Частини четверта та п`ята ст. 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Аналогічні висновки викладеного у постанові Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 711/3032/19 (провадження № 61-16484св21). У зв`язку із вищевикладеним, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача за первісним позовом грошової компенсації у розмірі 1/2 вартості автомобіля, та визнання за відповідачем права власності на спірний автомобіль. При цьому, позивачем надано довідку про вартість від 23.09.2020, у якій вказано, що ринкова вартість автомобіля «FORD FUSION», 2007 року випуску, паливо дизель, об`єм двигуна 1399 см.куб. станом на 23.09.2020 складає 136520 грн. (том 1, а.с.59-60). Відповідачем надано звіт про оцінку автомобіля «FORD FUSION», номер шасі (кузова) [NUMBER] , відповідно до якого станом на 08 лютого 2020 року вартість автомобіля складає 87023 грн. (а.с.174-183). При цьому суд зауважує, що жодна сторона не заявляла клопотання про призначення експертизи, з метою визначення вартості спірного автомобіля. Оцінюючи подані сторонами докази, суд виходить з того, що позивачем подано довідку про вартість, яка містить інформацію про середню ринкову вартість не конкретного об`єкта оцінки, а взагалі автомобіля «FORD FUSION», 2007 року випуску. У довідці міститься лише посилання на перелік використаної літератури та формула, за якою розраховувалась середня ринкова вартість КТЗ. Натомість поданий відповідачем звіт стосується конкретного транспортного засобу - автомобіля «FORD FUSION», номер шасі (кузова) [NUMBER] ; звіт за своїм змістом є більш деталізованим, наведений у ньому висновок про вартість містить обґрунтування визначеної ринкової вартості вказаного транспортного засобу. За таких обставин, суд вважає за необхідне при визначенні компенсації позивачу взяти до уваги саме поданий відповідачем доказ вартості спірного автомобіля. Оскільки згідно звіту ринкова вартість спірного автомобіля складає 87023 грн., з відповідача на користь позивача слід стягнути 50% вказаної суми, залишивши автомобіль у власності відповідача. Вирішуючи позовні вимоги про поділ майна в частині меблів та побутової техніки, суд виходить з наступного. У позовній заяві як на підставу позовних вимог у цій частині позивач посилалась на те, що сторони за час перебування у шлюбі придбали таке майно: двоспальне ліжко, кухонний гарнітур, холодильник, кухонний уголок, лодку надувну, кондиціонер віконний, душовий бокс, аерогриль, двохфазний електролічильник, комод, дитяче автокрісло, посудомийну машину, мікрохвильову піч, газонокосілку електричну. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд не приймає як доказ подані позивачем фотознімки (т.1 а.с.236-239), оскільки вони не відповідають вимогам належності та допустимості; з наданих фотознімків неможливо встановити де вони зроблені, чиє майно на них зображено, коли і ким воно придбано, яка його вартість. Враховуючи, що позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довела факт придбання такого майна, його вартості, а також того, що таке майно взагалі існує станом на момент поділу, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги первісного позову в частині поділу меблів та побутової техніки не підлягають задоволенню з огляду на їх недоведеність. Вирішуючи позовні вимоги зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю грошових коштів в іноземній валюті 1250 доларів США та 3800 євро, суд встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що дійсно, за період перебування у шлюбі\~ було здійснено на ім`я позивача валютно-обмінні операції: як продаж, так і купівля грошових коштів в іноземній валюті доларах США та євро (т.2 а.с.13, 14, 64-65, 86-87,103). У судовому засіданні не встановлено, яким чином подружжя розпорядилося вказаними грошовими коштами. Позивачем за зустрічним позовом не доведено за допомогою належних та допустимих доказів, що ними одноособово заволоділа [PERSON] . Оскільки у судовому порядку можливий поділ лише того майна, яке наявне у подружжя, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів існування вказаних грошових коштів на момент вирішення питання про поділ майна, позовні вимоги зустрічного позову в цій частині не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно наданих суду квитанцій позивачем сплачено судовий збір у сумі 2228,6+879,45=1308,05 грн. (т.1 а.с.1, 123). Згідно останньої редакції позовної заяви ціна позову складала 242710,11 грн., отже судовий збір підлягав сплаті позивачем у сумі 2427,10 грн. Суд дійшов висновку про відмову у позові в частині вимог про визнання спільною сумісною власністю меблів та побутової техніки на суму 19850 грн. Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеної частини позовних вимог у сумі 2228,6 грн. Витрати позивача у сумі 1200 грн. на проведення дослідження вартості автомобіля не підлягають стягненню з відповідача, оскільки судом відхилено подану позивачем довідку про вартість. Понесені відповідачем судові витрати не підлягають відшкодуванню у зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у зустрічному позові. На підставі викладеного,

Outcome: partial