Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.12.2011 між ним та [PERSON] . Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області було зареєстровано шлюб. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ще за час перебування у шлюбі, 26.10.2018 за [PERSON] був зареєстрований автомобіль Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] . На думку [PERSON] , даний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, а тому йому належить частка вказаного транспортного засобу. 27.05.2020 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2642/2020/2016091 відчужила зазначений автомобіль [PERSON] , про що не повідомила позивача. Однак, [PERSON] користувалась і станом на даний час продовжує користуватись спірним транспортним засобом. [PERSON] вважає, що відчуження було здійснено без наміру дійсно передати автомобіль [PERSON] в користування та у власність, а з метою приховання спільного майна подружжя, яке підлягає поділу. А тому стверджує, що договір купівлі-продажу є недійсним. У зв`язку із наведеним, позивач просить суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу №2642/2020/2016091 від 27.05.2020, укладений у ТСЦ №2642; застосувати наслідки визнання договору недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на автомобіль марки Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; визнати недійсним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Toyota Rav4 , об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , виданого ТСЦ МВС №2462 на ім`я [PERSON] ; визнати власниками транспортного засобу Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] ; здійснити поділ майна з виділенням часток - 2/3 [PERSON] та 1/3 [PERSON] ; зобов`язати [PERSON] передати автомобіль Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] [PERSON] ; зобов`язати РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зареєструвати через структурний підрозділ ТСЦ №2642 автомобіль Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] за [PERSON] , видати йому свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, у графі «Особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу щодо іншого співвласника зробити запис - [PERSON] є співвласником. Ухвалою суду від 11.03.2022 у даній справі відкрито провадження, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. 26.05.2022 судом здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності, поділу спільного майна подружжя (автомобіля) з виділенням часток, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію, зобов`язання зняти з реєстрації та зобов`язання поставити на реєстрацію транспортний засіб - в розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.06.2022 підготовче провадження в цивільній справі закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги, заявлені щодо неї не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] . В подальшому, 15.02.2023 відповідач подала суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її участі. 19.04.2022 представник відповідача - адвокат Созоник Т.Б. подала суду письмовий виступ, в якому зазначає, що у [PERSON] відсутні підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, так як позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували недобросовісність дій відповідачів при укладенні даного договору. Це в свою чергу унеможливлює витребування спірного автомобіля від добросовісного набувача. Адвокат звертає увагу суду на те, що до травня 2021 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, а тому твердження позивача про те, що йому не було відомо про намір відповідачки відчужити спірний транспортний засіб не відповідає дійсності. Водночас, відсутність письмової згоди [PERSON] на відчуження автомобіля не є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним та визнання за ним права власності на частину автомобіля , оскільки в даному випадку правовою практикою передбачено звернення до суду з вимогою про отримання грошової компенсації за відчужене рухоме майно за дійсною ринковою вартістю. У зв`язку із наведеним, представник відповідача у своєму письмову виступі просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судові засіданні не з`являвся, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Представник відповідача - Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області - Гриньків І.М. у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у частині вимог, заявлених до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області. Також, вказаним відповідачем 18.04.2022 на адресу суду направлено відзив на позовну заяву, в якому вказано, що згідно Єдиного державного реєстру МВС, відомостей про спільне володіння автомобілем [PERSON] та [PERSON] під час його перереєстрації на [PERSON] - не було. Відтак, працівниками ТСЦ №2642 було в повній мірі виконано приписи Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07.09.1998 №1388 та Закону України «Про дорожній рух», щодо перереєстрації автомобіля Представник відповідача звертає увагу суду на те, що спір про право між [PERSON] та РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області відсутній, оскільки останній є реєстраційним органом та в силу повноважень не може оспорювати, визнавати чи не визнавати право власності позивача, а отже, РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області можна вважати неналежним відповідачем. Також, відповідач не був у зобов`язальних (договірних) відносинах із сторонами по справі. Водночас, представник відповідача вказує, що якщо судом буде знайдено підстави для визнання недійсним правочину, на підставі якого проводилася перереєстрація автомобіля на [PERSON] , то така операція скасується автоматично за пунктом 40 Порядку. Отже, вимога позивача відносно скасування державної реєстрації автомобіля на [PERSON] та визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на його ім`я є передчасно заявленою, а відповідно такою, що не може бути задоволеною судом. Крім того, виконати вимогу про зобов`язання РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зареєструвати через ТСЦ № 2642 автомобіль за [PERSON] , видати [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, у графі «особливі відмітки» свідоцтва про реєстрацію транспортного щодо іншого співвласника зробити запис: [PERSON] є співвласником не представляється можливим з огляду на відсутність законодавчо прописаного механізму на вчинення таких дій. Зазначена процедура може бути проведена за добровільною згодою осіб, які визнаються співвласниками автомобіля за визначеною Порядком 1388 процедурою. На підставі наведеного, представник відповідача - начальник РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області Шпек О. просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо: скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на транспортний засіб марки Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] ; визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу, виданого ТСЦ №2642 на ім`я [PERSON] ; зобов`язання РСЦ ГСЦ МВС і Івано-Франківській області зареєструвати даний автомобіль за [PERSON] , видати йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу із зазначенням у графі «Особливі відмітки» іншого співвласника - [PERSON] . Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши та перевіривши докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 09.12.2011 між [PERSON] та [PERSON] . Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області було зареєстровано шлюб. За час спільного проживання із [PERSON] , зокрема, 26.10.2018, [PERSON] зареєструвала за собою право власності на транспортний засіб марки Toyota Rav4, об`єм двигуна 1998 куб.см., 2006 р.в., номер кузова [NUMBER] . 27.05.2020 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №2642/2020/2016091 відчужила зазначений вище автомобіль [PERSON] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23.06.2021 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. За правилами статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом встановлено, що спірний транспортний засіб набутий [PERSON] та [PERSON] під час перебування в шлюбі, а відтак був об`єктом спільної сумісної власності подружжя. За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема транспортними засобами, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя. Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину. Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину. З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), відступивши від висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що вчинений правочин є незаконним, адже згоду на продаж автомобіля своїй дружині він не давав. Разом з тим, [PERSON] не надав суду незаперечних доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] як сторони оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно, зокрема, що [PERSON] знав чи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Таким чином враховуючи встановлені обставини, зокрема недоведеності недобросовісності в діях покупця [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, що тягне за собою і відсутність підстав для застосування наслідків визнання договору недійсним. Варто також зазначити, що відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Отже особа, яка ставить питання про витребування майна на свою користь на цій правовій підставі, повинна в першу чергу довести наявність у неї права власності на спірне майно. Такі ж права має і користувач майна, який здійснює свої права на законних підставах. За правилами ст. 396 ЦК України (про захист речових прав на чуже майно) встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (про захист права власності). Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред`явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Втім, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 р. у справі № 653/1096/16-ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Тому для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами. Особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача без належної правової підстави. Враховуючи наведене, а також те, що позовна вимога про зобов`язання [PERSON] передати транспортний засіб [PERSON] є похідною від вимоги про визнання договору недійсним, то суд не вбачає підстав для її задоволення. Щодо скасування державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами,що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Пунктом 8 постанови Кабінету міністрів України №1388 від 07 вересня 1998 року «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» передбачено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою внесення змін до реєстраційних документів. Зважаючи на те, що у суду відсутні підстави для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, а відповідачем - Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Івано-Франківській області не було порушено вищенаведених норм закону, при реєстрації транспортного засобу за [PERSON] , то позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на автомобіль, визнання недійсним свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, задоволенню також не підлягають. Крім того, суд звертає увагу на те, що право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Згідно з ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на 2/3 частки автомобіля Toyota Rav4, а за [PERSON] - 1/3 частки. В даному випадку [PERSON] невірно обрано спосіб захисту порушеного права, так як визнання за позивачем права власності на частку спірного транспортного засобу суперечить ст. 216 ЦК України і не відповідає обставинам справи, а також не забезпечить поновлення порушеного права. Задля ефективного захисту прав кожного зі співвласників неподільних речей і забезпечення єдності судової практики щодо застосування приписів частин четвертої та п`ятоїстатті 71 СК України, частини другої статті 364 ЦК України Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 року № 209/3085/20 надала висновок щодо застосування норм права і вирішення спору шляхом сплати грошової компенсації за частку у спільній власності в разі поділу неподільної речі. Тому позивач, з метою ефективного захисту свого порушеного права, не позбавлений можливості звернутись до суду з відповідним позовом. Враховуючи наведені обставини справи і норми закону, а також те, що позивач обрав неефективний спосіб захисту права, суд дійшов висновку, що в частині задоволення позовних вимог щодо поділу майна з виділенням часток, слід також відмовити. Також, позовна вимога щодо зобов`язання РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області зареєструвати автомобіль за [PERSON] є похідною від вимоги про поділ майна з виділенням часток, а тому також задоволенню не підлягає. Суд також зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed