Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

28.12.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, в якій представник позивача адвокат Вакім В.Е. з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 26626,57 грн., а саме суму неповернутої попередньої оплати 730 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 02.09.2021 за офіційним курсом НБУ (27,0029 грн. за 1 долар США) складає 19712 грн.; суму інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення попередньої оплати у розмірі 6128,79 грн.; три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з повернення попередньої оплати у розмірі 785,78 грн., та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог посилається на наступне. 09.04.2021 позивач звернувся до відповідача з метою придбання автозапчастин для свого авто, та шляхом електронного листування у месенджері Telegram, сторони погодили перелік необхідних автозапчастин та їх вартість, та відповідач зобов`язався здійснити поставку запчастин протягом двох тижнів з дати замовлення на СТО за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 2870,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнювало 80073,00 грн. за курсом 27,9 грн. За домовленістю з відповідачем позивач зобов`язався здійснити попередню оплату за вказані автозапчастини у розмірі 1400 доларів США, що в гривневому еквіваленті склало 39060,00 грн. за курсом 27,9 грн. Таким чином, сторони погодили предмет договору (купівля-продаж автозапчастин відповідно до переліку), загальну вартість товару, порядок розрахунків (попередня оплата), та строк поставки (14 календарних днів). 09.04.2021 позивач перерахував відповідачу на вказану ним банківську картку узгоджену суму передоплати в розмірі 39060,00 грн. Відповідач не здійснив поставку автозапчастин в погоджений сторонами строк. Позивач неодноразово звертався до відповідача з метою отримання інформації щодо дати поставки, та причини невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, на що останній повідомляв, що поставку буде здійснено пізніше. Станом на 11.06.2021 відповідач здійснив лише поставку крила лівого вартістю 200 доларів США, та капота вартістю 570,00 доларів США. Оскільки відповідач належним чином не виконав свої зобов`язання щодо поставки автозапчастин у встановлений строк, 11.06.2021 було погоджено, що ліве крило вартістю 200 доларів США є таким, що поставлене відповідачем зі знижкою, яка дорівнює його вартості. З урахуванням суми здійсненої передоплати та фактично поставлених деталей, борг відповідача станом на 11.06.2021 склав 830,00 доларів США. Позивач звертався до відповідача з вимогами про повернення вказаних коштів, на виконання яких 02.09.2021 відповідач повернув 100 доларів США. Станом на 02.09.2021 за відповідачем обчислюється заборгованість у розмірі 730 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 02.09.2021 за офіційним курсом НБУ (27,0029 грн. за 1 долар США) складає 19712 грн. Також, відповідно до ст. 625 ч.2 ЦК України, позивач просить стягнути інфляційні витрати та три відсотки річних. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Представник позивача адвокат Вакім В.Е. в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся у встановленому законом порядку, причину не явки суду не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до вимог ч.2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача в заочному провадженні за згодою представника позивача, та за наявними в справі доказами за правилами спрощеного позовного провадження. 28.12.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А. 04.01.2022 судом здійснено електронний запит до Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано 04.01.2022. Ухвалою судді від 07.02.2022 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Протокольною ухвалою суду від 23.01.2023 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі ВКЗ, та здійснення виклику відповідача через сайт «Судова влада України». Протокольною ухвалою суду від 22.02.2023 постановлено здійснювати заочний розгляд за даною справою. Судом встановлено, що 09.04.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу автозапчастин, за умовами якого останній зобов`язався здійснити поставку запчастин протягом двох тижнів з дати замовлення, на загальну суму 2870,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнювало 80073,00 грн. за курсом 27,9 грн. Позивачем та відповідачем було погоджено суму в розмірі 2870 доларів США, з яких позивачем перераховано передоплату на картку відповідачу 39060,00 грн., про що свідчать скріншоти з месенджеру Telegram. Відповідач свої зобов`язання по поставці товару виконав лише частково, та борг відповідача станом на 14.06.2021 складав 830 доларів США, з яких 100 доларів США було повернуто. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення боргу, проте вони були залишені без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України). Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (частина перша статті 632 ЦК України). Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2023 року у справі № 712/11967/21 (провадження № 61-4340св22) вказано, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що неповернута попередня оплата в розмірі 730 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 02.09.2021 складає 19712 грн. підлягає поверненню, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Підстав вважати, що відповідач не отримував грошову суму у розмірі 39060,00 грн. у суду не існує, та вказане підтверджується наданим до суду дублікатом квитанції від 09.04.2021 (а.с. 23). Щодо суми та валюти боргу, то cуд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1\~ст.1046 ЦК України, а також ч.1\~ст.1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові по справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року. За змістом статей 524, 533-535\~і\~625\~ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Наведене вище узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18). Згідно з частиною другою статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625\~ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625\~ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статті 625\~ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). За розрахунком сторони позивача в його позові, інфляційні витрати відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в даному випадку становлять 6128,79 грн. за період з 15.09.2021 по 12.01.2023. Як зазначено в правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження №14-446цс18), у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до частини першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.\~Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим. Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Отже, норма ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах». Суд встановив, що грошовий еквівалент у зобов`язанні між сторонами був встановлений у доларах США за курсом 27,9 грн. за 1 долар, тобто, у цьому випадку предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені в доларах із перерахунком еквівалента в національну валюту, у зв`язку з чим витрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, а тому суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні позовної вимоги про стягнення суми інфляційного збільшення боргу в сумі 6128,79 грн. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 204/3530/17 (провадження № 61-10592св20) зазначено: «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США. Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. З ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову». Невиконання боржником зобов`язання дає підстави для нарахування 3 % річних на суму боргу. Отже, з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з повернення попередньої оплати, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином, встановлено, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позивачу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України та наведеного розрахунку сторони позивача, три відсотки річних за період з 15.09.2021 по 12.01.2023 в розмірі 785,78 грн., який позивач розрахував від суми в національній валюті, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивач звільнений від оплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial