Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

30 вересня 2021 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява [PERSON] , яка подана його представником [PERSON] до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в якій позивач просить усунути перешкоди у розпорядженні [PERSON] квартирою [ADDRESS] шляхом зобов`язання Департаменту з надання адміністративних послуг ММР зняти його з реєстрації місця проживання за цією адресою. Позов обґрунтований тим, що позивач є власником вказаної квартири і зареєстрований в ній, але навчається і працює в США. 13.06.2019 він склав довіреність, якою уповноважив [PERSON] бути його представником. 30.07.2021 його представник звернулась до відповідача із заявою про зняття позивача з реєстрації місця проживання, однак їй було відмовлено з посиланням на те, що поданий нею паспорт позивача є недійсним, оскільки до нього не вклеєна фотокартка у 25 років. У позивача виникла негайна потреба продати квартиру, але через не вклеєну фотокартку він не може це зробити. Позивач не проживає в Україні декілька років і не може приїхати. Вважає, що він фактично обмежений у здійснені ним права власності на квартиру, оскільки через незняття його з реєстрації місця проживання не має можливості реалізувати своє право на розпорядження нею та своє право на вільний вибір місця проживання. 11 жовтня 2021 року вказаний позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання. 06.12.2021 від представника позивача надійшла заява про закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду. 13 січня 2022 року від відповідача надійшов відзив Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, в якому представник просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що державний реєстратор діяв у порядку та спосіб, передбачені чинним законодавством. Крім того, позивач сам не заперечує, що його паспорт був недійсним. Прохальна частина позову не узгоджується з чинним законодавством. Законодавець імперативно закріпив вимоги до дій відповідача та вимогу до документів суб`єктів звернення. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що зобов`язання відповідача вчинити реєстраційну дію на підставі недійсного документу, матиме наслідок покладення на відповідача обов`язку вчинити дію, яка прямо суперечить нормам законодавства. Сторони в судове засідання повторно не з`явились, причину не повідомили. Враховуючи, що зазначена справа розглядається в спрощеному позовному провадженні, у якому не передбачено проведення підготовчого, заяву представника позивача від 06.12.2021 суд розцінює як заяву про розгляд справи без її участі. Враховуючи викладене, на підставі ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу за відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого. Судом встановлено, що [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій він зареєстрований (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 276892169 від 27.09.2021; Витяг з реєстру територіальної громади міста Миколаєва). 13 червня 2019 року консулом [PERSON] , Генерального консульства України в Нью-Йорку (Сполучені Штати Америки) посвідчено довіреність Плужника Юрія Сергійовича, [INFO] , якою він уповноважив [PERSON] , [INFO] , бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах, установах, підприємствах та організаціях, які знаходяться на території України та за її межами, незалежно від їх юрисдикції підпорядкування, форм власності, галузевої належності, в тому числі органах нотаріату, з усіма необхідними повноваженнями з питань, зокрема, відчуження, в тому числі продажу, міни рухомого та нерухомого майна, акцій, цінних паперів тощо; вчинення дій щодо оформлення права проживання (узяття та зняття з реєстраційного обліку в уповноважених органах). 30.07.2021 [PERSON] звернулась до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] 30.07.2021 державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання на підставі п. 11 Постанови КМУ від 02.03.2016 № 207, а саме у поданих документах містяться недостовірні відомості або подані документи є недійсними. Позивач вважає, що такими діями Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради створює йому перешкоди у розпорядженні своєю власністю. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Водночас особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є доведена належними доказами, наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) відповідачем. Відповідно до матеріалів справи, суд зазначає, що жодних письмових доказів стороною позивача на підтвердження протиправної, винної поведінки відповідача, здійснення останнім перешкод позивачу у здійсненні права власності на спірну квартиру, зокрема перешкод для продажу квартири, на що посилається позивач, які б мали місце до звернення позивача до суду з даним позовом за захистом порушеного права, позивачем в розпорядження суду надано не було і матеріали цивільної справи належних доказів щодо обставин спору не містять. Більше того, позивач не заперечує подання відповідачу паспорта позивача, який є недійсним, що і було підставою для відмови у знятті з реєстрації місця проживання на підставі 11 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року № 207. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення (ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Суд зауважує, що реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Відповідно до чинного законодавства наявність реєстрації або її відсутність не впливає на права і свободи громадян, які передбачені Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, і не є підставою для їх обмеження. Таким чином, реєстрація або зняття з реєстрації місця проживання не позбавляє громадян жодних цивільних, житлових, майнових, конституційних чи інших визначених законодавством прав та свобод, рівно так само, як і не надає, ніяких визначених законодавством прав та свобод. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що права позивача не були порушені, відповідач діяв в межах наданих повноважень відповідно до норм законодавства України і на законних підставах, у зв`язку з поданням недійсного документу, відмовив у знятті з реєстрації місця проживання. Окрім цього, Верховний Суд у справі № 336/1773/17 підкреслив, що відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 759/20627/18 (провадження № 61-18702св20). У відповідності до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснене на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Позивач таких вимог не заявляє. Враховуючи викладене, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed