Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

24 листопада 2022 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Держави Україна в особі Мністерства фінансів України про стягнення інфляційних витрат, 3% річних в сумі 22 121,99 грн. та моральної шкоди в розмірі 120 000 грн., завданої тривалим не виконанням рішення суду у справі №686/1049/18. Позов мотивує тим, що 19.11.2020 року на його користь було ухвалено рішення про стягнення з Державного бюджету через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 21 324,41 грн. втраченого заробітку з врахуванням індексу інфляції та 28 000 грн. витрат за надання правничої допомоги у кримінальній справі. Кошти в розмірі 49 324,41 грн. були зараховані на його картку 30.06.2022 року. Вважає, що відповідач має сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Загальний час прострочення позивач рахує з 23.01.2018 року, тобто з моменту винесення ухвали про початок розгляду справи №686/1049/18, а тому термін заборгованості складає 4 роки та 5 місяців (1612 днів). Також у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду позивачу завдана моральна шкода, яку він оцінив у 120 000 грн. У зв`язку із наведеним позивач змушений звернутись до суду. 30.11.2022 року по справі відкрито провадження, призначено підготовче засідання. 21.12.2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, проти заявлених вимог заперечує, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, вказує, що Міністерство фінансів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки не порушувало прав, свобод та інтересів позивача. Позивачем не обґрунтовано позовних вимог до Міністерства фінансів України, не зазначено підстав залучення Міністерства як відповідача. Позивачем не надано жодних доказів щодо дій Міністерства фінансів України, якими позивачу завдано моральної шкоди. Міністерство фінансів України не знаходилося з позивачем у будь-яких безпосередніх відносинах і жодним чином не впливало і не могло впливати на обсяг його прав та законних інтересів. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 22.12.2022 року справу призначено до слухання по суті. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про слухання справи у його відсутності, просив позов задоволити в повному обсязі із наведених підстав. В судовому засіданні представник відповідача проти заявлених вимог заперечила, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та подані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.11.2020 року Хмельницьким апеляційним судом на користь [PERSON] було ухвалено рішення про стягнення з Державного бюджету через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 21 324,41 грн. втраченого заробітку з врахуванням індексу інфляції та 28 000 грн. витрат за надання правничої допомоги у кримінальній справі. Кошти в розмірі 49 324,41 грн. були зараховані на його картку 30.06.2022 року. Дані обставини підтверджуються матеріалами справи. [PERSON] вважає, що Держава Україна в особі представника Міністерства фінансів України, має сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Загальний час прострочення позивач порахував з 23.01.2018 року, тобто з моменту винесення ухвали про початок розгляду справи №686/1049/18, а тому вважає, що термін заборгованості складає 4 роки та 5 місяців (1612 днів). Також у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду позивач просить стягнути моральну шкоду, яку він оцінив у 120 000 грн. Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», підпункту 1 пункту 9 Прикінцевих і перехідних положень Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством. Зазначені рішення передаються до Казначейства для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з Положенням про Міністерство фінансів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 375, Міністерство фінансів України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство фінансів у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства. Відповідно до вказаних актів законодавства здійснення виконання зазначених судових рішень не належить до компетенції Міністерства фінансів України. Таким чином, Міністерство фінансів України є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки не порушувало прав, свобод та інтересів позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача було б прямим порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред`явлений даний позов. Обов`язок та право визначати відповідачів, до яких пред`являється позов, покладається на позивача. Позов, для того, щоб бути задоволеним, має бути пред`явлений до належного відповідача. Жодних клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідача позивач [PERSON] до суду не направляв, більше того, просив розглянути справу у його відсутності на підставі поданного ним позову та долучених доказів. Про дані обставини свідчать матеріали справи. Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача.

Outcome: dismissed