Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

У липні 2022 року позивачка звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з відповідачем мають спільну дитину: [PERSON] , 2015 року народження. Дитина проживає разом з нею та перебуває повністю на її утриманні. Відповідач надає допомогу нерегулярно та недостатньо для повного забезпечення дитини, а у 2022 році взагалі не надав кошти. Вказала, що офіційний дохід відповідача є незначним, та він є досить забезпеченою людиною: має на праві власності нерухоме майно, утримує особистий автомобіль, є засновником юридичної фірми. Останнім часом здійснив витрати, суми яких перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Тому [PERSON] зможе сплачувати аліменти на дитину в розмірі 10\~000 грн., що забезпечить потреби дитини. Просила суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі 10\~000 грн. щомісячно з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 30 серпня 2022 року справу передано за підсудністю до Ірпінського міського суду Київської області для розгляду. Ухвалою судді Ірпінського міського суду Київської області від 26 вересня 2022 року справу передано для розгляду до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 листопада 2022 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. 03 січня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідач вказав, що на утримання дитини у 2021 році він перерахував 34\~200 грн., у січні-лютому 2022 року 8500 грн., а з кінця січня по 24 лютого дитина взагалі жила з ним. Після повномаштабного вторгнення, позивачка виїхала з дитиною за кордон, повернулась у червні місяці, тому він не мав можливості надавати кошти. А після повернення позивачка вже подала позов. Він також приймає участь в лікуванні дитини, купує подарунки, приймає участь в інших витратах. Зазначив, що у 2020 році від продажу гаражу, він передав позивачці грошові кошти в розмірі 4000 дол.США для розвитку сина, але він не знає куди позивачка могла їх витрати. Так, він у власності має нерухоме майно, але не все те, що подано позивачем в інформаційній довідці, він не є засновником юридичної особи та не здійснював великих витрат. Майно, яке придбане на його ім`я придбане за рахунок коштів його мами, яка живе і працює за кордоном, земельні ділянки набуті на підставі договорів дарування або в порядку спадкування. На його утриманні також знаходиться ще одна дитина [PERSON] , сплачує аліменти в розмірі близько 3000 грн. та оплатив його навчання у 2022 році на суму 14500 грн. Після припинення спільного проживання між ними була домовленість, що він надає згоду на дарування спільної сумісної квартири на користь доньки позивачки, натомість позивачка фактично відмовляється від судового вирішення питання про стягнення аліментів. Враховуючи його матеріальне становище, воєнний стан, мінливість заробітку, вважає за можливе стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 2500 грн. Просив задоволити позов в цій частині, відмовити у задоволенні решти позовних вимог. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав в частині. Просив суд задоволити позов з урахуванням поданого відзиву. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 09 вересня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м.Києві. Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 червня 2018 року шлюб між сторонами розірвано. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. З пояснень сторін встановлено, що на час розгляду справи сторони проживають окремо, неповнолітня дитина проживає та перебуває на утриманні [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин між подружжям склались неприязні та напружені відносини. Батько [PERSON] перераховував кошти на утриманні дитини, але сторони по справі не можуть погодити розмір щомісячних платежів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За приписами ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №78-ХІІ, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. При вирішенні розміру стягуваних аліментів, суд враховує вік дитини, потребу її в засобах гігієни (шампуні, мило, тощо), різноманітності харчування, витрати направлені на розвиток, витрати на придбання одягу, витрати на купівлю ліків, витрати на оздоровлення, лікування та фізичного розвитку, витрати на школу, тобто загальні витрати. Серед вказаних позивачем витрати на дитину, суд не приймає до уваги посилання на відвідування дитиною басейну, поліс накопичувального страхування, ортодонтні апарати, планшет, оскільки дані витрати не є необхідними щомісячними витратами на дитину, а лише додатковими за умови можливостей та бажань їх батьків. На підтвердження витрат, вказаних у списку, позивачка не надала чеків, квитанцій, договорів, тощо, інших доказів несення нею таких витрат. З поданої позивачем медичної документації не можливо встановити діагноз дитини, її лікування, термін такого лікування (постійне чи тимчасове), вартість такого лікування. При розгляді справи позивач стверджував про імперативність її права на стягнення аліментів, суд погоджується з такими доводами позивача, оскільки з нею проживають неповнолітні діти. Разом з тим, суд вважає, що при вирішенні справ про стягнення аліментів позивач зобов`язаний також довести бажаний розмір аліментів, а не лише вказати певний розмір, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України). Так, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, суд прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами дітей та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Суд також враховує матеріальний стан батька дитини [PERSON] . Відповідно до довідки ТОВ «Енергоремонт-1» №6 від 30 грудня 2022 року [PERSON] працює на посаді менеджера з окладом 6800 грн. З довідки Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків №427 від 01 грудня 2022 року [PERSON] навчався в аспірантурі з 17 вересня 2018 року по 18 вересня 2022 року та отримував стипендію в останній рік близько 6500 грн. на місяць. [PERSON] має ще одного неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . На його утримання сплачується аліменти за рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області в розмірі частини всіх доходів (№2-475/11), що підтверджено інформацією про виконавче провадження станом на 25 грудня 2022 року. У матеріалах справи відсутня інформація про заборгованість по даному виконавчому листу. Крім того, згідно поданих квитанцій [PERSON] сплатив за навчання сина у 2022 році 14\~500 грн. Також на праві власності [PERSON] має нерухоме майно, набуте як безоплатно (спадкування, договір дарування), так і за платними договорами. Матеріали справи не містять доказів того, що дане майно придбане за рахунок коштів інших осіб (матері відповідача). Посилання позивача на наявність у [PERSON] рухомого майна (автомобіля), іншого численного нерухомого майна, несення ним у 2022 році значних витрат, він є засновником юридичної особи, займається продажом плитки, має агробізнес, та як наслідок отримує значні доходи, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів таким обставинам суду не надані, не заявлені клопотання про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. По суті позивачка обмежилась власними поясненнями, подані роздруківки з мережі інтернет є не належними доказами. Подана розписка, в якій [PERSON] зобов`язується надавати грошові кошти кожного місяця в розмірі 5000 грн., не може підтверджувати матеріальний стан сторін та потреби саме в такому розмірі, оскільки вона датована березнем 2017 року, ще за часів перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а позов поданий у 2022 році (у даному провадженні суд не досліджував питання чи дійсно дану розписку написано відповідачем). При вирішенні спору суд зобов`язаний враховувати дійсний матеріальний стан платника аліментів, а не матеріальний стан, який існував кілька років тому. Таким чином судом встановлено, що дитина сторін на даний час проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідач офіційно працює, отримує дохід має нерухоме майно, утримує ще одну дитину. Беручи до уваги обов`язок обох батьків утримувати неповнолітню дитину, враховуючи положення норм законодавства, що регулюють дані відносини сторін у даній справі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання [PERSON] , 2015 року народження, в розмірі 5000 грн, оскільки саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення, враховуючи рівні обов`язки батьків, на думку суду є необхідним та достатнім для забезпечення потреб дітей, їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. У даному випадку суд також враховує право на рівність утримання дітей відповідачем (на старшого сина сплачуються аліменти в розмірі біля 3000 грн. та сплачується навчання з розрахунку 1000 грн. щомісячно). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»). Визначений розмір аліментів відповідає інтересам дитини, а також засадам розумності та справедливості. Доводи позивача про те, що позивач несе значні витрати на утримання дитини, судом не приймаються до уваги виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує на те, що вона несе витрати на дитину у розмірі 20 000 грн на місяць. Як зазначалось вище на обґрунтування понесених витрат позивачем не надано до матеріалів справи копії квитанцій, які б безапеляційно свідчили про витрати [PERSON] на утримання дитини у розмірі 20000 грн. Доводи позивача про те, що відповідач є здоровим та працездатним чоловіком, має величезні неофіційні доходи, тому має сплачувати аліменти у розмірі 10000 грн на утримання спільної дитини, не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку позивачем не доведено обставин понесених нею витрат на утримання дитини саме у розмірі 20000 грн на місяць. Крім того суд вважає зазначити наступне. Відповідно до Закону України «Пpo Дepжавний бюджeт України на 2023 рік» прожитковий мінімум для дітей віком з 6 до 18 років 2833 грн. Відповідно до положень ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Отже, визначений судом розмір аліментів перевищує прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із частинами 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За таких обставин з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 992,40 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial