Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до\~суду\~з позовом,\~в якому\~просив зняти\~арешт з 1/6 частини квартири [ADDRESS] (далі за текстом Квартира), накладений на підставі постанов СВ Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області №17235 від 15.10.2009 (далі за текстом Постанова слідчого 2009) та СВ Богунського РВ УМВС України в Житомирській області від 23.02.2010 (далі за текстом Постанова слідчого 2010), і виключити обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що у жовтні 2009 року Новоград-Волинським МВ відносно нього була порушена кримінальна справа №160270/09 та слідчим 15.10.2009 було накладено арешт на належну йому на праві власності 1/6 частку Квартири з метою забезпечення відшкодування завданого матеріального збитку і виконання вироку суду в частині можливої конфіскації майна. При цьому, вдруге постановою іншого слідчого 23.02.2010 знову було накладено арешт на Квартиру. З вказаного часу пройшло майже 12 років, а відкритих виконавчих проваджень, за якими б він був би боржником, у Новоград-Волинському відділі ДВС немає. Питання щодо майна, на яке накладено арешт, не вирішено. Зазначає, що на сьогоднішній день права власності на частину Квартири порушені, так як накладений арешт чинить перешкоди щодо розпорядження майном. Представник позивача в заяві підтримав позов, просив задовольнити його. Відповідач до суду не направив свого представника, 23.11.2022 надіслав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування відзиву вказував, що постанова про накладення арешту на спірне майно винесена слідчим СВ Новоград-Волинського МВ УМВС України в Житомирській області, а тому ГУНП в Житомирської області не може бути стороною у справі. Також зазначив, що скасування арешту, який був накладений за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальними процесуальним законом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить наступного висновку. Встановлено,\~що 1/6частини Квартири на праві власності належить, у тому ж числі, [PERSON] , що слідує із копії Свідоцтва про право власності на житло від 12.07.2001. Решта часток перебувають у власності [PERSON] та членів її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . Постановою слідчого 2009 в рамках кримінальної справи №160270/09 на майно обвинуваченого [PERSON] накладено арешт на 1/6 частину Квартири у зв`язку з тим, що потерпілими заявлено цивільний позов, з метою забезпечення відшкодування завданого матеріального збитку і виконання вироку суду в частині можливої конфіскації майна. Згідно Інформації\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~права власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна на\~належну позивачу\~частину Квартири\~зареєстроване обтяження\~згідно Постанови слідчого\~2009,реєстраційний номер обтяження: 9174775, та Постанови слідчого 2010, реєстраційний номер обтяження: 9609886, реєстратор Новоград-Волинська державна нотаріальна контора. Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду №1-61/10 від 30.04.2010 [PERSON] засуджено до 4 років позбавлення волі за вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України. Також з останнього в задоволення цивільних позовів стягнуто 350 грн. матеріальної шкоди та 2000 грн. моральної шкоди. Питання щодо майна, на яке накладено арешт, не вирішено. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що на сьогоднішній день його права власності на частину нерухомого майна порушені, так як накладений арешт чинить перешкоди щодо розпорядження майном. Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходить з наступного. Статтею 41\~Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна (ст.10 Загальної декларації прав людини). Відповідно до ст.ст.316, 317, 319\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України). Нормами ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд зауважує, що із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Арешт майна у такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обтяження права особи користуватися належним їй майном. Тому, вимоги про звільнення майна з-під арешту виступають способом захисту права власності (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (зі змісту правового висновку, сформульованого Верховним Судом у постанові від 15.05.2019 (справа № 372/2904/17-ц) та у постанові ВП ВС від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17). Згідно повідомлення державної виконавчої служби, відкритих виконавчих проваджень у відділі відносно [PERSON] станом на 23.09.2022 немає. Відомостей щодо виконання виконавчих листів про стягнення з позивача збитку на користь потерпілих матеріали кримінальної справи №1-61/10 не містять. Разом із ухваленням вироку та набранням ним законної сили, втрачається легітимна мета арешту майна, як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним, - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення, адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст.3 Конституції України, ст.13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Після ухвалення вироку та його виконання, арешт майна став публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали, а також втратилася можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами у зв`язку з прийняттям 13.04.2012 Кримінального процесуального кодексу України в новій редакції та неможливістю іншим чином відновити порушені права позивача. Суд вважає, що арешт майна у такому разі, як захід забезпечення кримінального провадження, неправомірно обмежує право власності на належне [PERSON] нерухоме майно. Враховуючи те, що питання про зняття арешту не вирішене під час винесення кінцевого рішення у кримінальній справі щодо позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд приходить до переконання, що його права підлягають судовому захисту у заявлений спосіб шляхом зняття арешту з майна. При цьому, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 30.06.2020 у справі №\~727/2878/19,\~яка вважає,\~що спори\~про звільнення\~майна з-під\~арешту,\~накладеного за\~правилами\~КПК України\~1960\~року та\~не знятого\~за\~\~цим кодексом,\~слід розглядати\~за\~\~правилами цивільного\~судочинства.\~У зв`язку\~з цим суд відхиляє аргументи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки вони спростовуються позицією Великої Палати Верховного Суду у вище зазначеній постанові. Отже, позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved