Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19.03.2021 Деснянським районним судом м. Києва по справі № 754/10159/20 було ухвалено рішення, відповідно до якого позовні вимоги [PERSON] до Київського пансіонату ветеранів праці про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №361-к від 08.07.2020 Київського пансіонату ветеранів праці про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з гуманітарних питань в порядку п. 3 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київського пансіонату ветеранів праці. Стягнуто з Київського пансіонату ветеранів праці на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу 164 робочих днів в сумі 81508,00грн та моральну шкоду 5000,00грн. Однак станом на час подання позовної заяви позивачка [PERSON] на посаді не поновлена, оскільки відповідач ухиляється від виконання рішення в частині поновлення на роботі позивача. Тому просить стягнути з Київського пансіонату ветеранів праці на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 20.03.2021 по 19.03.2022 в розмірі 124 747,00грн та моральну шкоду в розмірі 10000,00грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03.08.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20.10.2022 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, з метою уникнення порушення права позивача та відповідача на справедливий суд, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Від представника відповідача Київського пансіонату ветеранів праці 30.11.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги вважають необґрунтованими по тим підставам, що для виконання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 19.03.2021 у справі № 754/10159/20 для поновлення на роботі позивач [PERSON] повинна була з`явитись на роботі та надати роботодавцю трудову книжку для внесення відповідних записів, ознайомитись із наказом про поновлення на роботі та приступити до виконання обов`язків. Зазначають, що Київський пансіонат ветеранів праці надсилав позивачу лист з вимогою з`явитись на роботі негайно для врегулювання поновлення на роботі від 08.02.2022. Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначають, що відповідно до вищезгаданого рішення суду середній заробіток позивача склав 497,00грн та вказують, що практика Верховного суду у складі різних колегій суддів різниться щодо питання обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому сторони судового процесу можуть використовувати його той чи інший правовий висновок Верховного суду на свою користь. Також у відзиві звертають увагу суду, щодо застосування строку позовної давності, а саме пропуску строку звернення позивача до суду. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення на її користь моральної шкоди зазначають, що моральна шкода за незаконне звільнення позивачу була компенсована рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2021 в розмірі 5000,00грн, а стягнення моральної шкоди за несвоєчасний розрахунок є похідною від первісно заявлених вимог. Просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача - адвокат Рашкова В.В. в судових засіданнях позовні вимоги підтримувала та просила задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Київського пансіонату ветеранів праці Костюк Л.О. в судових засіданнях позовні вимоги не визнавала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши доводи та пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2021 по справі № 754/10159/20 позовні вимоги [PERSON] до Київського пансіонату ветеранів праці про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ №361-к від 08.07.2020 Київського пансіонату ветеранів праці про звільнення [PERSON] з посади заступника директора з гуманітарних питань в порядку п. 3 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київського пансіонату ветеранів праці. Стягнуто з Київського пансіонату ветеранів праці на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу 164 робочих днів в сумі 81508,00грн та моральну шкоду 5000,00грн. Постановою Київського апеляційного суду від 29.09.2021 по справі № 754/10159/20 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2021 - залишено без змін. Постановою Верховного суду від 23.12.2021 по справі № 754/10159/20 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.03.2021 та постанова Київського апеляційного суду від 29.09.2021 - залишено без змін. 23.03.2021 по справі № 754/10159/20 позивачу [PERSON] було видано виконавчий лист про поновлення останньої на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київського пансіонату ветеранів праці. 24.03.2021 Постановою Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 754/10159/20 від 23.03.2021, виконавче провадження № 64937919. 07.04.2021 [PERSON] та Київському пансіонату ветеранів праці державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) була направлена Вимога виконавця проте, що 21.04.2021 об 11:00год директор Київського пансіонату ветеранів праці та [PERSON] повинні з`явитись за адресою: м. Київ, вул. Кубанської України, 2 для виконання рішення суду. 07.04.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено Акт державного виконавця, відповідно до якого при вчиненні виконавчих дій по виконавчому провадженню № 64937919 про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київському пансіонату ветеранів праці, з метою повного виконання зазначеного вище виконавчого провадження встановлено, що за адресою [ADDRESS] у зв`язку з карантином потрапити не виявилось можливим. Зі слів охоронця (по системі зв`язку встановленій на прохідній) директора на робочому місці не виявилось. 19.04.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було постановлено постанову про відкладення проведення виконавчих дій до 05.05.2021 на підставі того, що боржник звернувся до суду щодо роз`яснення виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київського пансіонату ветеранів праці у зв`язку з відсутністю зазначеної посади станом на 07.04.2021. 06.05.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено Акт державного виконавця, відповідно до якого при вчиненні виконавчих дій по виконавчому провадженню № 64937919 про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київському пансіонату ветеранів праці, з метою повного виконання зазначеного вище виконавчого провадження встановлено, що за адресою: [ADDRESS] рішення суду не виконано. Боржником в особі директора надано усне пояснення щодо виконання рішення, тобто боржнику не зрозуміло, яким чином повинно бути виконане дане рішення суду, оскільки не існує посади вказаної у виконавчому документі. 06.05.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було постановлено постанову про накладання штрафу на Київський пансіонат ветеранів праці за невиконання рішення суду, станом на 06.05.2021 в розмірі 5100,00грн. Судом установлено, що постанова про накладання штрафу від 06.05.2021 виконана повністю, штраф оплачений Київським пансіонатом ветеранів праці. 21.05.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було складено Акт державного виконавця, відповідно до якого при вчиненні виконавчих дій по виконавчому провадженню № 64937919 про поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київському пансіонату ветеранів праці, з метою повного виконання зазначеного вище виконавчого провадження встановлено, що за адресою: [ADDRESS] рішення суду не виконано, а саме [PERSON] не поновлено на посаді заступника директора з гуманітарних питань. Зі слів охоронця, директор [PERSON] на робочому місці відсутній. На проведення виконавчих дій представник боржника не з`явився, директор пансіонату на телефонні дзвінки не відповідає. 21.05.2021 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було постановлено постанову про накладання штрафу на Київський пансіонат ветеранів праці за повторне невиконання рішення суду, в розмірі 10200,00грн. Судом установлено, що постанова про накладання штрафу від 21.05.2021 виконана повністю, штраф оплачений Київським пансіонатом ветеранів праці. 31.01.2022 державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було постановлено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі того, що рішення суду боржником не виконано, державним виконавцем направлено подання про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України до Деснянського КП ГУ НП у м. Києві, як керівника боржника. Згідно із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань відкрите кримінальне провадження за № 12021100030001485. Відповідно до листів - відповіді від 12.05.2021 № 051/Д-5412-009/4 та 13.05.2021 № 051/Д-7038-009/4 на звернення [PERSON] щодо поновлення останньої на посаді заступника з гуманітарних питань Київського пансіонату ветеранів праці, Департамент соціальної політики Виконавчий орган Київської міської Ради відповів, що оскільки відсутнє рішення Київського апеляційного суду у справі №754/10159/20, Київський пансіонат ветеранів праці, не має можливості поновити [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань Київського пансіонату ветеранів праці. Судом беззаперечно встановлено, що рішення Деснянського районного суду від 19.03.2021 по справі № 754/10159/20 в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді заступника директора з гуманітарних питань в Київському пансіонаті ветеранів праці, яке набрало законної сили, на час ухвалення рішення суду по даній справі - не виконано. Однак судом установлено та не заперечувалось учасниками справи, що рішення Деснянського районного суду від 19.03.2021 по справі № 754/10159/20 в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - виконано повністю (відповідно до виписки від 29.11.2022). Предметом спору у даній справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді відповідно до статті 236 КЗпП України. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Приписами статей 129, 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання, що є однією із основних засад судочинства. Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого застосовується судом як джерело права відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п.40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Статтею 235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Разом з цим, працівник не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною 2 статті 235 КЗпП України (висновок відповідає змісту Постанови ВП ВС від 08.02.2022). Однак представник відповідач наголосив, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України та 256 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільненні - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин (наказ про звільнення №361-к від 08.07.2020) частина друга вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині 2 статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Отже позовні вимоги [PERSON] стосуються стягнення належної їй заробітної плати, які, відповідно до статті 233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17, від 30 січня 2019 року у справі № 808/1271/18, від 22 квітня 2021 року у справі № 826/8789/18, від 10 травня 2022 року у справі №369/3013/20, від 26 травня 2022 року у справі №420/10861/21. Враховуючи, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) відступила від правового висновку стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є складовою заробітної плати, вказавши, що, по суті, це є не отримана заробітна плата за невиконання трудової функції не з вини працівника, відсутні підстави для застосування строку позовної давності. Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (з подальшими змінами і доповненнями), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку (згідно до п.3). При цьому згідно із п. 5 наведеного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. (Пункт 8 доповнено новим абзацом згідно з Постановою КМ N 1213 від 09.12.2020). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Суд нагадує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас, у таких правовідносинах працівник також має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача, на те, що позивачка не відреагувала на лист №20/1 від 08.02.2022 Київського пансіонату ветеранів праці щодо вимоги з`явитися на роботу негайно для врегулювання поновлення на роботі, а тому відповідного наказу не видавалось. Однак судом беззаперечно встановлено, що відповідач без належних та правових причин не допускав позивачку до приміщення в якому знаходиться Київський пансіонат ветеранів праці, що підтверджується Актами державного виконавця. Крім того відповідачем порушені норми ст.129-1 Конституції України та ст. 430 ЦПК України про негайне виконання судового рішення. До того ж аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Отже перевіривши розрахунок середнього заробітку наданий представником позивача, суд вважає його обґрунтованим та арифметично вірним. Заперечення та контророзрахунок представником відповідача надано не було. Частина 2 ст. 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Отже відповідно як встановлено судом під час ухвалення рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.05.2021, середньоденна заробітна плата позивачки становить 497,00грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.03.2021 по 19.03.2022 становить: 251 робочих днів х 497грн = 124 747,00грн, яка і підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки. Що стосується вимог позивача стосовно відшкодування моральної шкоди, то дана вимога не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Стаття 237-1КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого Конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди. З пояснень наданих позивачем вбачається, що незаконне звільнення призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Однак підстави та аргументи на які посилається позивачка та її представники щодо відшкодування моральної шкоди, судом були вже враховані під час ухвалення рішення від 19.03.2021 у справі №754/10159/20, відповідно до якого відповідач відшкодував в розмірі 5000,00грн позивачці після набрання законної сили зазначеного рішення суду. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки не було доведено обсягу страждань(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала [PERSON] , характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), який би відповідав вимогам щодо відшкодування в розмірах 10000,00грн. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1355,00грн судового збору.

Outcome: partial