Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Заступник керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що Подільською окружною прокуратурою м. Києва в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42021102070000113 від 10.06.2021 виявлено факт незаконного вибуття нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , з власності територіальної громади міста Києва. Так, згідно листа комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» № 062/14-8543 від 07.07.2021 первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва право власності від 26.05.2003, а в подальшому право власності перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу 25.10.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. 25.10.2006, зареєстрованого у реєстрі за № 4175. Крім того, 25.10.2006 [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», уклали іпотечний договір № 1.06100806, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. зареєстрований в реєстрі за № 4183, згідно якого [PERSON] в забезпеченні виконання зобов`язання за кредитним договором передав, а іпотекодержатель ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть від 19.07.2011, серія [NUMBER] , виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві, актовий запис № 12805, [PERSON] помер [INFO] . Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, листом № 3113/01-16 від 15.09.2021 повідомлено окружну прокуратуру про те,| що претензією ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» до майна [PERSON] 14.09.2011 заведено спадкову справу № 496/2011. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва № 826/1455/13-а від 27.02.2013 задоволено позов ПАТ «Платинум Банк» та зобов`язано Київську міську раду звернутися до суду із заявою про визнання спадщини, що належала [PERSON] , відумерлою та оформити право власності на майно спадкодавця. У подальшому, рішенням Подільського районного суду міста Києва № 758/11055/14-ц від 28.11.2014, яке набрало законної сили, доповненим додатковим рішенням суду від 09.04.2015, задоволено заяву Київської міської ради та визнано спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та складається з однокімнатної квартири [ADDRESS] , житловою площею 17,3 кв. м, загальною площею 46,5 кв. м - відумерлою. Отже, на думку позивача Київська міська рада є законним власником квартири [ADDRESS] . Крім того, з рішення суду вбачається, що у розгляді справи брав участь представник зацікавленої особи - ПАТ «Платинум банк». На виконання вказаного рішення суду розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 13.05.2016 № 322 квартиру [ADDRESS] зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Києва та передано до сфери управління Подільської районної в місті Києві державної адміністрації. Подільська районна в місті Києві державна адміністрація листом № 106-4015 від 08.06.2021 повідомила окружну прокуратуру, що намагалася 02.06.2016 здійснити заходи щодо реєстрації права власності територіальної громади на вказану квартиру. Однак, зареєструвати право власності не надалося можливим у зв`язку з наявністю в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформації про заборону на квартиру та знаходження даного нерухомого майна під обтяженням. Крім того, питання стягнення заборгованості з [PERSON] за договором № 1.06100806.о про кредитування поточного рахунку (овердрафт), укладеним 25.10.2006 між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», було предметом судового розгляду у справі № 2-3416/11. Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25.01.2016, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15.06.2016, задоволено позов ПАТ «Платинум банк» та стягнуто з Київської міської ради (правонаступник [PERSON] ) на користь банку заборгованість в розмірі 2274,32 грн. За п.п. 3.1 та 3.2 іпотечного договору від 25.10.2006, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, які передбачені цим договором або кредитним договором, негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання. Звернення стягнення відбувається на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 24.02.2017 ПАТ «Платинум Банк» перебуває в стані припинення. Органом управління банку є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, на підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 347і від 13.02.2019, укладеного за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-10-3 0-000004-b від 12.12.2018 (далі - Протокол), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 632, та іпотечного договору № 1.06100806 від 25.10.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно відомостей з Протоколу, датою початку та датою закінчення електронного аукціону є 12.12.2018, номер лоту dgf.prozoro.sale, найменування активів - кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 13 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, у тому числі квартири [ADDRESS] . Відповідно до листів Департаменту будівництва та житлі забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 056/95-08/14526 від 08.07.2021 та №056/95-08/17777 від 29.07.2021, Київська міська рада, до якої перейшли всі права та обов`язки щодо квартири [ADDRESS] , не отримувала від ПАТ «Платинум Банк» та інших фізичних/юридичних осіб повідомлення про відступлення права вимоги за іпотечним договором №1.06100806 від 25.10.2006, а також вимогу про погашення заборгованості відповідності до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», а тому Київській міській pаді до теперішнього часу не було відомо про існування договору від 13.02.2019. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у прикріплених документах міститься вимога [PERSON] в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» № 5 від 18.02.2019, адресована [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , що повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25.10.2006 та договором забезпечення за ним, на загальну суму 66 872,38 доларів США. Позивач вважає, що відкриті торги (аукціон), оформлені Протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-10-30-000004-b від 12.12.2018 в частині включення до кредитного портфелю права вимоги на квартиру [ADDRESS] за іпотечним договором №1.06100806 від 25.10.2006, та договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13.02.2019 в частині відступлення (купівлі-продажу) [PERSON] права вимоги на квартиру [ADDRESS] , підлягають визнанню недійсними. На думку позивача, правовідносини, що виникли між банком та [PERSON] (який помер [INFO] ), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем і правонаступником боржника - Київською міською радою, та вирішуються у порядку визначеному статтею 1282 ЦК України. Оскільки зі смертю [PERSON] зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до Київської міської ради, як до власника квартири [ADDRESS] , а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Також, Подільська районна в місті Києві державна адміністрація листом №106-5732 від 09.08.2021 повідомила окружну прокуратуру, що згідно картотеки реєстраційного обліку місця проживання фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] , за період з 25.10.2006 по 02.08.2021 були зареєстровані лише такі особи: [PERSON] , [INFO] був зареєстрований з 03.07.2003 по 17.06.2010 та [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 22.11.2003 по 22.03.2013. Зважаючи на вищевикладене, про смерть іпотекодавця [PERSON] банку було відомо з серпня 2011 року, що підтверджується рішенням Печерського районного суду від 25.01.2016 № 2-3416/11. Крім того, спадкове майно [PERSON] визнано відумерлою спадщиною та перейшло у власність територіальної громади. Разом з цим, з вимогою до спадкоємців [PERSON] у строки встановлені ст. 1281 ЦК України, банк не звертався, що має наслідки позбавлення кредитора права вимоги за основним та додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань. Крім того, ПАТ «Платинум Банк» не виконано вимоги передбачені статтею 35 Закону України «Про іпотеку» та не направлені позивачу вимоги про усунення порушень кредитного договору попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений спосіб. Разом з тим, заява № 50-04-03/28734 від 16.11.2012 ПАТ «Платинум Банк», що міститься в матеріалах спадкової справи та адресована Київській міській раді, не є вимогою в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку», оскільки містить вимоги про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Оскільки спірне майно є власністю територіальної громади міста Києва, указані аукціон та договір суперечать вимогам чинного законодавства, порушують права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, а тому підлягають визнанню недійсними у судовому порядку. Підставою для реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру за вказаною вище адресою був договір від 13.02.2019, який суперечить вимогам закону. Крім того, спірна квартира безпідставно була включена до кредитного портфелю, що складається з прав вимоги за 13 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою та за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-ЕА-2018-10-30-000004-b від 12.12.2018. З огляду на викладене, позивач вважає, що державна реєстрація права власності на спірну квартиру за [PERSON] підлягає скасуванню. У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. на підставі заяви [PERSON] від 20.06.2019 про перехід права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», внесено зміни до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та знято накладену заборону на відчуження нерухомого майна та вилучено запис про іпотеку (індексний номер рішення 47430944). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, 18.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. на підставі договору купівлі-продажу №10002 від 18.11.2019 право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] (індексний номер рішення 49727000 від 18.11.2019). Оскільки [PERSON] набув право власності на спірну квартиру у спосіб не передбачений діючим законодавством, тому він та наступний набувач [PERSON] не були власниками квартири та не мають законних прав розпоряджатися нею. Позивач вважає, що спірна квартира незаконно вибула із володіння територіальної громади міста Києва, за відсутності її волевиявлення, а тому право власності територіальної громади міста Києва не припинялося. З огляду на викладене, квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню у [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва. Позивач просив суд: Визнати недійсним аукціон, оформлений протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-10-30-000004-b від 12.12.2018, в частині включення до кредитного портфелю права вимоги на квартиру [ADDRESS] за іпотечним договором № 1.06100806 від 25.10.2006; Визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги № 347-і від 13.02.2019, укладений між ПАТ «Платинум Банк» ЄДРПОУ 33308489) та [PERSON] (зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) в частині відступлення (купівлі-продажу) права на квартиру [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 632; Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) на кв. [ADDRESS] , оформлену рішенням державного реєстратора Комунальне підприємство «Реєстратор», м. Київ, Нікітіної Юлії Володимирівни № 47196690 від 04.06.2019, відповідно до якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесений запис про право власності 31855153; Витребувати із незаконного володіння [PERSON] (реєстраційний номер картки платника податків [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради код ЄДРПОУ 22883141, 01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46, 5 кв.м житловою площею - 17,3 кв.м, вартість 484 000,00 грн., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18448844380000. Ухвалою судді від 08.11.2021 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 15.09.2022 у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] в особі представника адвоката Горової Олени Володимирівни до Київської міської ради, [PERSON] , третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про компенсацію вартості витребуваного майна, відмовлено. Представником відповідача 1 [PERSON] адвокатом Горовою О.В. було подано відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить застосувати позовну давність до спірних правовідносин та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представником відповідача 3 Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвокатом Кустовою Т.В. подано відзив на позовну заяву, а якому зазначено, що позовні вимоги відповідач 3 не визнає, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, просив слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав. Представник Подільської окружної прокуратури м. Києва прокурор Павліченко В.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача 1 адвокат Горова О.В. у судовому засіданні не визнала позовні вимоги, просила відмовити у задоволенні позову. Відповідач 2 [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача 3 адвокат Кустова Т.В. підтримала доводи відзиву на позов, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини. У судовому засіданні встановлено, що згідно з листом Комунального підприємства Київської міської ради «Київське про технічної інвентаризації» від 07 липня 2021 року № 062/14-8543, первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 26 травня 2003 року, а в подальшому право власності перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25 жовтня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю. 25 жовтня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4175. 25.10.2006 року між [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» укладений іпотечний договір № 1.06100806, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 4183, згідно з яким [PERSON] в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором передав, а іпотекодержатель ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» прийняв в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 19.07.2011 відділом реєстрації смерті у м. Києві, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 12805. Згідно з копією листа № 3113/01-16 від 15.09.2021 Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора повідомила окружну прокуратуру про те, що за претензією ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» до майна [PERSON] 14 вересня 2011 року заведено спадкову справу № 496/2011. Згідно з копією постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2013 року № 826/1455/13-а задоволено позов ПАТ «Платинум Банк» та зобов`язано Київську міську раду звернутися до суду із заявою про визнання спадщини, що [PERSON] , відумерлою та оформити право власності на майно спадкодавця. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 28.11.2014 у справі № 758/11055/14-ц, яке набрало законної сили, доповненим додатковим рішенням суду від 09 квітня 2015 року, задоволено заяву Київської міської ради та визнано спадщину, що відкрилася після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та складається з однокімнатної [ADDRESS] , житловою площею 17,3 кв. м, загальною площею 46,5 кв. м відумерлою. Подільська районна в місті Києві державна адміністрація листом від 08 червня 2021 року № 106-4015 повідомила окружну прокуратуру, що намагалася 02 червня 2016 року здійснити заходи щодо реєстрації права власності територіальної громади на вказану квартиру. Однак зареєструвати право власності не надалося можливим у зв`язку з в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про заборону на квартиру та знаходження даного нерухомого майна під обтяженням. Згідно з пунктами 3.1 та 3.2 іпотечного договору від 25 жовтня 2006 року, укладеного між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, які передбачені цим договором або кредитним договором, негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання. Звернення стягнення відбувається на підставі цього договору, виконавчого нотаріуса або за рішенням суду. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з 24 лютого 2017 року ПАТ «Платинум банк» перебуває в стані припинення. Органом управління банку є ФГВФО. На підставі договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги 13 лютого 2019 року № 347, укладеного за результатами відкритих торгів аукціону, оформлених Протоколом електронного аукціону від 12 грудня 2018 року № UA-EA-2018-10-30-000004-b (далі - протокол), посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповського О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 632, та іпотечного договору від 25 жовтня 2006 року № 1.06100806, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малиновською О.Ю., право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Згідно з інформації з протоколу, датою початку та датою закінчення електронного аукціону є 12 грудня 2018 року, найменування активів - кредитний портфель, що складається з прав вимоги за 13 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою, у тому числі квартири [ADDRESS] . Відповідно до листів Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 08 липня 2021 року № 056/95-08/14526 та від 29 липня 2021 року № 056/95-08/17777, Київська міська рада, до якої перейшли всі права та обов`язки щодо квартири [ADDRESS] , не отримувала від ПАТ «Платинум Банк» та інших фізичних/юридичних осіб повідомлення про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 25.10.2006 № 1.06100806, а також вимогу про погашення заборгованості, а тому Київській міській раді до теперішнього часу не було відомо про існування договору від 13 лютого 2019 року. З інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у прикріплених документах міститься вимога [PERSON] від 18.02.2019 № 5, адресована [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , щодо повернення заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 жовтня 2006 року та договором забезпечення за ним, на загальну суму 66 872,38 доларів США. На думку прокурора відкриті торги (аукціон), оформлені протоколом в частині включення до кредитного портфелю права вимоги на квартиру [ADDRESS] за іпотечним договором від 25 жовтня 2006 року № 1.06100806, та договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 13 грудня 2019 року в частині відступлення (купівлі-продажу) [PERSON] права вимоги на квартиру [ADDRESS] , підлягають визнанню недійсними з посиланням на те, що про іпотекодавця [PERSON] банку було відомо з серпня 2011 року, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 січня 2016 року у справі № 2-3416/11, спадкове майно [PERSON] визнано відумерлою спадщиною та перейшло у власність територіальної громади. У подальшому, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. на підставі заяви [PERSON] від 20 червня 2019 року про перехід права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», внесено зміни до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та знято накладену заборону на відчуження нерухомого майна та вилучено запис про іпотеку індексний номер рішення 47430944. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, 18.11.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2019 право № 10002 власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] . На думку прокурора квартира [ADDRESS] підлягає витребуванню у [PERSON] на користь Київської міської ради, як власника та розпорядника майна територіальної громади міста Києва. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 79 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам. Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного «панування» власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. У відповідності ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, положеннями цієї статті закріплюється презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване в нього. Тлумачення ст. 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності в добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване в добросовісного набувача. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16-ц: «Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного)-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне убезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленій у постанові від 13 листопада 2019 року по справі № 645/4220/16-ц. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця її ва на відчуження. Купуючи вказану спірну квартиру [PERSON] був цілком впевнений у законності її реалізації, жодною інформацією про те, що квартира якимось чином була незаконно реалізована попередніми власниками не володів, вжив всіх необхідних заходів і засобів для того, щоб пересвідчитися у правомочності набуття такої попереднім власником. Крім того, при укладанні договору купівлі-продажу від 18 листопада 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенко О.А. було перевірено документи, на підставі яких зареєстровано право власності за [PERSON] , сумніву у їх достовірності у нотаріуса не виникло, внаслідок чого було посвідчено договір купівлі-продажу спірної квартири. Таким чином, [PERSON] при вчиненні правочину 18 листопада 2019 року не знав і не міг знати про те, що [PERSON] набув право власності на спірну квартиру у спосіб не передбачений законодавством, оскільки правомочності продавця на таке відчуження були з`ясовані та підтверджені нотаріусом при укладанні договору купівлі-продажу від 18.11.2019, у дійсності якого він не мав підстав сумніватись. Отже [PERSON] є добросовісним набувачем, який придбав спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2019, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Василенком О.А. За вказаних обставин, існувало як мінімум дві рівні гарантії перед тим, як спірна квартира перейшла у власність [PERSON] , відповідно до внутрішнього державного законодавства. Так, існував обов`язок нотаріуса переконатись, що перехід права власності на спірну квартиру відбувся відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем визнається набувач, який не знав і не міг знати, що майно ним придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Згідно із абзацами 1, 3-5 п. 25 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 р. №5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувана не є безспірним доказом добросовісності набувача. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувана на відчуження майна. У постанові від 13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц Верховний Суд зазначив про те, що факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. У постанові від 12 лютого 2020 року у справі №761/17142/15-ц (провадження № 61-12309св19) ВС вказує, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, тому суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідками. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18). Згідно з положеннями чинного процесуального законодавства формулювання способу (способів) захисту є обов`язковим, якщо захист права власності здійснюється у судовому порядку (п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК). Належність способу захисту традиційно розуміється таким чином: спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права; способу (характеру) порушення; наслідкам, які спричинило порушення; правовій меті, до якої прагне суб`єкт захисту (постанова ВС у складі КГС від 08.05.2018 у справі № 910/1607/17). Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова ВС у складі КГС від 27.11.2018 у справі № 908/236/18). Позивач може вдатися до такого способу захисту, як відшкодування завданої йому майнової шкоди та моральної шкоди (частина З статті 386 ЦК України). Відповідачами за цим позовом можуть бути особи, з вини яких така шкода була заподіяна (постанова ВП ВС від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18). Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Неналежними сторонами - є особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (постанова ВС від 12.04.2021 року у справі № 564/2227/17 провадження № 61-39960сво18). За наведених обставин, у зв`язку із неналежністю та неефективністю способу захисту, заявленого позивачем, неналежністю обраних ним відповідачів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Одним із відповідачів подано заяву до суду про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність в один рік для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, суд вважає, що за наведених обставин, позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову Заступника керівника Подільської окружної прокуратури м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним аукціону, договору про відступлення права вимоги, скасування державної реєстрації та витребування майна із чужого незаконного володіння Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed