Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

Представник позивача адвокат Морозова О.В. звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Як підставу для звернення до суду із даною позовною заявою зазначила той факт, що 20 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально засвідчений договір позики, який зареєстрований в нотаріальному реєстрі за № 8322. Згідно умов вказаного договору Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти в сумі 552930,00 (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять) гривень, що станом на 20 червня 2019 року за курсом НБУ (26,33грн. за 1 долар США) складало 21000.00 (двадцять одну тисячу) доларів США. Згідно п.2 Договору Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві в строк до 20.12.2019 вказану у п.1 Договору суму позики. Крім того, п.2 Договору передбачено, що Сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів у національній грошовій одиниці України гривні, яка підлягає поверненню, визначається шляхом її прив`язки до офіційного курсу гривні до долара США за даними НБУ на день повернення позики і не може бути меншою або більшою гривневого еквіваленту 21000,00 доларів США. Пунктом 4 Договору встановлено, що сума позики, визначена п.1 Договору, передана Позикодавцем та одержана Позичальником до підписання цього договору в повному обсязі, про що свідчать їх підписи на даному договорі. Договором позики встановлено дату повернення боргу, а саме 20.12.2019. Проте, станом на день звернення до суду, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у визначений строк не повернув позивачу позичені кошти. Саме тому, просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в національній грошовій одиниці в еквіваленті до обумовленої в договорі суми в розмірі 21000 доларів США. Також просить стягнути 3% річних від простроченої суми відповідно до вимог ст.625 ЦК України. Відносно розміру заборгованості 3% річних, стороною позивача надано суду Розрахунок із зазначенням кількості прострочених днів та сумою. 23.01.2023 від представника відповідача адвоката Соловйова Д.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що позов необґрунтований та незаконний. Цього ж дня подано також заяву про застосування строку позовної давності. В заяв йдеться про те, що відповідно до п. 3 Договору позики від 20 червня 2019 року, за домовленістю Сторін, Позичальник був зобов`язаний повернути борг частинами та в певні строки. Зокрема, в строк до 10 липня 2019 року сплатити 447 610 гривень, що еквівалентно 17000 доларів США, а також в строк до 20 грудня 2019 року сплатити 105 320 гривень, що еквівалентно 4000 доларів США. Позивач звернувся до суду з позовною заявою 16.12.2022 засобами поштового зв`язку, що свідчить про пропущення ним строку позовної давності за першою вимогою сплатити 447 610 гривень, що еквівалентно 17000 доларів США, оскільки він закінчився ще 10 липня 2022 року. Зазначає, що якщо позика повертається частинами, то позовну давність слід відлічувати з дати, коли порушено графік платежів. Вважає, що позивач намагався приховати пропуск строку позовної давності та ним був наданий до суду неправильний розрахунок заборгованості. Просить суд застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України. 16.02.2023 представник позивача адвокат Морозова О.В. подала суду відповідь на відзив в якому зазначила, що з відзивом та заявою про застосування строку позовної давності не погоджується. Посилається на те, що п.2 Договору, Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцеві у строк до 20.12.2019 вказану у п.1 Договору суму позики. Сторонами в п.3 Договору передбачено графік погашення взятого на себе відповідачем грошового зобов`язання. Зокрема, першу частину боргу відповідач мав повернути до 10.07.2019. З врахуванням невиконання зобов`язання в строк до 10.07.2019, розпочався загальний перебіг строку позовної давності, сплив якого повинен був відбутись 10.07.2022. 15.03.2022 ВРУ прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Згідно розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного закону, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п.п. 18, 19. Так, за змістом вказаних змін, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. У зв`язку з цим, вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду із вказаними вимогами, оскільки в Україні з 24.02.2022 діє правовий режим воєнного стану. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Просила вимоги позову задовольнити повністю та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики. Також подала суду клопотання про стягнення судових витрат відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з додатками, що підтверджують їх розмір. В судове засіданні відповідач та його представник не з`явилися. Від представника до суду надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі. Зазначив, що позицію викладену в відзиві та в заяві про застосування строку позовної давності підтримує повністю, просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані сторонами заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 20 червня 2019 року сторони між собою уклали нотаріально засвідчений договір позики (далі Договір) (а.с. 8). Відповідно до умов п.1 Договору, Позикодавець - [PERSON] при укладенні цього договору передав, а Позичальник - [PERSON] , прийняв грошові кошти готівкою у сумі 552 930,00 гривень (п`ятсот п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять гривень 00 копійок), що станом на 20 червня 2019 року за курсом НБУ (курс складає 26,33 грн. за 1 долар США) складає 21 000,00 доларів СІІІА (двадцять одну тисячу доларів США 00 центів). Згідно умов п.2 Договору, Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві у строк до 20 (двадцятого) грудня 2019 (дві тисячі дев`ятнадцятого) року вказану у п.1 даного Договору суму позики. При цьому Сторони дійшли згоди, що сума грошових коштів у національній грошовій одиниці України - гривні, яка підлягає поверненню, визначатиметься шляхом її прив`язки до офіційного курсу гривні до долара США за даними Національно банку України на день повернення позики і не може бути меншою або більшою гривневого еквіваленту 21000,00 доларів США (двадцять одній тисячі доларів США 00 центів). Зі змісту п.3 Договору вбачається, що за домовленістю Сторін, Позичальник зобов`язується повернути борг наступним чином: в строк до 10 липня 2019 року сплатити 447 610,00 гривень (чотириста сорок сім тисяч шістсот десять гривень 00 копійок), що еквівалентно 17000,00 (сімнадцять тисяч доларів 00 центів США); в строк до 20 грудня 2019 року сплатити 105 320,00 гривень (сто п`ять тисяч триста двадцять гривень 00 копійок), що еквівалентно 4000,00 (чотири тисячі доларів 00 центів США). Згідно п.4 Договору, сума позики, встановлена п.1 даного Договору, передана Позикодавцем та одержана Позичальником до підписання цього договору в повному обсязі, про що свідчать їхні підписи під даним договором. Сторони обумовили в п.6 Договору, що Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п.1 даного Договору, без сплати будь-яких процентів за їх користування. Разом з тим, в п.10 Сторони домовилися, що у разі порушення Позичальником строку повернення грошових коштів, зазначеного в п. З цього договору, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) проценти річних від простроченої суми. Даний договір підписаний сторонами по справі та зареєстрований в реєстрі за №8322. На момент звернення до суду із позовною заявою свої зобов`язання відповідач [PERSON] , які передбачені змістом Договору, не виконав, що підтверджується відсутністю у нього як Позичальника розписки про одержання суми позики в повному обсязі виданої Позикодавцем. Не надано суду також на підтвердження виконання своїх зобов`язань примірника Договору позивача [PERSON] або ж розписки про отримання коштів. Дані обставини обумовлені п.8 Договору. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». У вказаній справі встановлено, що відповідач [PERSON] як Позичальник, взятих на себе за договором позики від 20.06.2019 зобов`язань у встановлені в п.2 та п.3 строки не виконав. На момент звернення до суду із позовом відсутні відомості про виконання останнім взятих на себе зобов`язань. Саме тому, у позивача [PERSON] виникло право вимоги щодо стягнення з відповідача в примусовому порядку боргових зобов`язань відповідно до умов Договору. Враховуючи те, що Договором встановлено порядок повернення боргу в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому позивач вірно заявив позовну вимогу про стягнення заборгованості у гривні за офіційним курсом НБУ на день подання позовної заяви до суду. Розмір суми, яка має бути стягнена з відповідача за договором позики 21000 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову до суду 1 долар США 36,78грн.), а отже сума боргу складає 772380 грн. (сімсот сімдесят дві тисячі триста вісімдесят) гривень (21000 х 36,78 = 772380). Саме тому, ця сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). Таким чином, позивач [PERSON] має право на стягнення з відповідача [PERSON] 3% річних, розмір яких складає 36129,81 грн. Такий розрахунок проведений відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Зокрема, даним законом доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 18. Так, за змістом вказаних змін, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Розрахунок 3% річних згідно заборгованості, яка підлягає стягненню проведено наступним чином: - \~ \~ \~ \~21.12.2019 - 31.12.2019 (період нарахування), 11 (кількість днів прострочення), 552 930,00 грн. (прострочена сума), 3% (розмір відсотків) = 499,91 грн. (сума відсотків); - \~ \~ \~ \~01.01.2020 - 31.12.2020 (період нарахування), 366 (кількість днів прострочення), 552 930,00 грн. (прострочена сума), 3% (розмір відсотків) = 16 587,90 грн. (сума відсотків); - \~ \~ \~ \~01.01.2021 - 31.12.2021 (період нарахування), 365 (кількість днів прострочення), 552 930,00 грн. (прострочена сума), 3% (розмір відсотків) = 16 587,90 грн. (сума відсотків); - \~ \~ \~ \~01.01.2022 - 23.02.2022 (період нарахування), 54 (кількість днів прострочення), 552 930,00 грн. (прострочена сума), 3% (розмір відсотків) = 2 454,10грн. (сума відсотків). Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних від суми заборгованості підлягають задоволенню. Відносно поданої представником відповідача заяви про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, то суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України, передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.3 Договору перше погашення заборгованості мало відбутись 10.07.2019. Внаслідок невиконання взятого на себе зобов`язання відповідачем [PERSON] , у позивача [PERSON] саме з цієї дати виникло право звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості. Таким чином, строк позовної давності повинен був сплинути 10.07.2022. Разом з тим, у зв`язку із російською агресією проти України, Президентом України з 24.02.2022 запроваджено правовий режим воєнного стану на території усієї держави. Отже, вбачається, що станом на 10.07.2022 на території України діяв військовий стан, який триває і на даний час. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Зокрема, даним законом доповнено розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України п. 19. Так, за змістом вказаних змін, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, визначений ЦК України загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, з підстав прострочення виконання відповідачем взятого на себе зобов`язання, станом на 10.07.2022 не сплинув та діє в продовж дії правового режиму воєнного стану на території України оголошеного та продовженого за відповідними указами Президента України. У зв`язку з викладеним, підстав для застосування строку позовної давності до вказаних правовідносин, суд не знаходить. В судовому засіданні представник позивача адвокат Морозова О.В. надала суду клопотання в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача в цій частині, дослідивши матеріали заяви, прийшов до висновку, що заява підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з підстав викладених вище по тексту судового рішення. Його представником на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано суду: -акт наданих послуг від 13.02.2023 із зазначенням загальної вартості послуг в розмірі 8250 грн.; -рахунок-фактуру №2 від 13.02.2023; -довідка №2 від 13.02.2023 про оплату гонорару. Таким чином, представником позивача своєчасно було подано заяву в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України та своєчасно надано суду документи щодо понесених судових витрат після ухвалення судового рішення. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ст.59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до норм статті 10 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як встановлено у справі, перед зверненням до суду позивач [PERSON] 11.11.2022 уклав із адвокатом Морозовою О.В. договір про надання правничої (правової) допомоги та на підставі якого видано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 28.11.2022. У поданому представником позивача акті наданих послуг від 13.02.2023 відображено склад і обсяг правової допомоги, а саме: зустріч з клієнтом, ознайомлення із документами, формування правової позиції та складання юридичної довідки (1 год 30 хв), вартістю 750 грн; написання позовної заяви (4 год), вартістю 4000 грн; ознайомлення із відзивом та заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (1 год), вартістю 500 грн; вивчення судової практики (2 год 30 хв), вартістю 2500 грн; участь адвоката в судовому засіданні (30 хв), вартістю 500 грн. Враховуючи складність справи, обсяг та час, витрачений адвокатом на виконання даних робіт, ціну позову, розрахунок витрат на правову допомогу становить 8250 гривень (а.с.19). Відповідно до рахунку-фактури №2 від 13.02.2023 вбачається вид та розмір послуг наданих позивачу адвокатом Морозовою О.В. Довідка №2 від 13.02.2023 підтверджує сплату клієнтом [PERSON] на користь адвоката Морозової О.В. гонорару за надані послуги правничої допомоги в розмірі 8250 грн. Як встановлено судом за змістом поданих документів усі надані послуги представником позивача в частині надання професійної правової допомоги стосувались розгляду однієї справи № 716/1858/22, яка розглядається Заставнівським районним судом Чернівецької області за однією позовною заявою. На думку суду, вид та характер правничої допомоги, що відображений в акті наданих послуг з правової допомоги від 13.02.2023, дає підстави суду стверджувати, що правнича допомога у такому виді стосується та пов`язана з даною справою, була необхідною для здійснення у ній провадження, а тому є обґрунтованою. Надані представником позивача докази відповідають вимогам частини 2, 3 статті 137 ЦПК та є достатньою підставою для розподілу цих витрат за правилами частини 2 статті 141 ЦПК. З аргументованими запереченнями щодо співмірності судових витрат, або клопотаннями про їх зменшення (частини 5,6 статті 137 ЦПК) відповідач (його представник) до суду не звертався. Саме тому, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8250 грн. Поряд з цим встановлено, що при зверненні до суду із вимогою про стягнення заборгованості позивач [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 8095,10 грн. Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений останнім при зверненні до суду судовий збір в розмірі 8095,10 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved