Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

19 травня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради, про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, просить суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Стислий виклад позиції позивача Так, вимоги позивача мотивовані тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі були зареєстровані відповідачі, але не проживають у вказаній квартирі більше 6 місяців. З урахуванням того, що він позбавлений можливості безперешкодно користуватися своїм житлом, та виходячи з того, що відповідачі не проживає у належному йому житловому приміщені, тобто фактично втратили своє право користування ним, він і звернувся до суду з даним позовом. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду. 24 травня 2022 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням її підготовчого розгляду. 29 червня 2022 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та призначений її розгляд по сутті справи. 14 жовтня 2022 року Ухвалою суду задоволено клопотання позивача про залучення до справи в якості третьої особи виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради та зобов`язано виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради надати суду висновок щодо розв`язання спору. Представник позивача, позивач в судове засідання надали заяву про розгляд справи у відсутність. [PERSON] і інтересах неповнолітньої [PERSON] в судове засідання надала заяву про розгляд справи у відсутність, просить відносно визнання [PERSON] , [INFO] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час судового розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд розглядає справу за відсутність сторін, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від 06 лютого 2017 року; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.10.2005 року. ( а.с. 5-6) В квартирі, належній позивачу, зареєстровані: його донька - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . ( а.с. 7) Відповідно до довідки №14 від 18 травня 2022 року [PERSON] , донька, [INFO] зареєстрована, але не проживає з листопада 2021 року в кв. [ADDRESS] . (а.с. 8) Відповідно довідки № 15, наявної в матеріалах справи від 18 травня 2022 року, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] , однак не проживає з 01.10. 2021 року. (а.с. 9) На виконання ухвали суду про витребування доказів, 27 лютого 2023 року від служби у справах дітей Білгород - Дністровської міської ради надійшов висновок щодо розв`язання спору, відповідно до якого, виконавчий комітет Білгород - Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає визнання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] не доцільним, зазначаючи, що дитина зареєстрована у квартирі зі згоди батька, батько, у свою чергу, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні ним житловим приміщенням. 24 січня 2023 року проведено бесіду з матір`ю [PERSON] та неповнолітньою донькою [PERSON] , які повідомили, що власного житла не мають, проживають в найманій житловій квартирі, реєстрація дитини відбулася в присутності батька дитини та за його згоди. Позивач просить застосувати норми права щодо захисту права власності, та вважає, що існують усі правові підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, належного йому. Нормативне обґрунтування Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У системному аналізі статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України, а також ст. 71,72 ЖК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405,406 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. 24 грудня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 369/6361/15-ц, провадження № 61-7233св19 досліджував питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вказаної постанови ВС зазначив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У ч.2 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Положеннями ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказом, судом встановлено відсутність відповідача [PERSON] , [INFO] за місцем реєстрації з 01 жовтня 2021 року, що підтверджено матеріалами справи. Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача. Враховуючи вищевикладене, а саме набуте у встановленому законом порядку право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , ту обставину, що відповідач [PERSON] дійсно не проживає в неї понад встановлені чинним законодавством строки, з 01 жовтня 2021 року, суд приходить до висновку про обґрунтованість, доведеність та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Що стосується позовних вимог позивача в частині визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд приходить до наступного. Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою особою, яка перебуває у родинних відносинах з позивачем [PERSON] , оскільки є його донькою. Враховуючи неповнолітній вік відповідача, тому факт її не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування належним її батьку житлом. Навіть проживання дитини з новою сім`єю, наявність у відповідача житла, в якому можлива реєстрація дитини, не є правовими підставами для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 21.02.2018 року, справа №296 /2411/16-ц, провадження № 61-5007 св 18. У постанові Верховного Суду по справі № 711/4431/17, провадження № 61-11933св18п від 04.07.2018 року також зазначається, що неповнолітній не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт його не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом. Окрім того вказано, що доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій того, що малолітній ніколи не був, і не є членом сім`ї позивача, не пов`язаний з ним спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені заявником умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Верховний Суд також ураховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Таким чином, з врахуванням Постанов Пленуму ВСУ, наведених вище, висновку виконавчого комітету Білгород - Дністровської міської ради щодо розв`язання спору, суд вважає, що факт реєстрації неповнолітньої у спірному житловому будинку був вчинений за фактом її народження та зареєстрованим місцем проживання її батька, оскільки матеріали справи містять відомості, що батько неповнолітньої також значиться зареєстрованим у житловому приміщені за адресою: [ADDRESS] , відсутність неповнолітньої дитини у житловому приміщені належному позивачу понад встановлені строки, що підтверджується виключно довідкою від 18 травня 2022 року не є поважною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги позивача в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням не доведеними та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial