Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позов обгрунтовує тим, що відповідно договору купівлі-продажу [PERSON] належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В даному будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (дружина), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (невістка), [PERSON] , [INFO] (внук), та власник будинку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] та її син [PERSON] виїхали з постійного місця проживання до міста Хмельницький в 2015 році. Протягом останніх двох років не з`являються в вищезазначеній квартирі за адресою [ADDRESS] . На неодноразові звернення позивача знятися з реєстрації місця проживання, позитивних результатів не дало. Зв`язок втрачено понад два роки з ними, тому позивач звернувся до суду з позовними вимогами. Ухвалою судді від 21 грудня 2022 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у даній справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Під час розгляду справи по суті позивач [PERSON] позов підтримав та просить його задовольнити, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду. Суд, з`ясувавши позицію позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. Відповідно до довідки Ізяславської міської ради Хмельницької області № 1403 від 12.12.2022 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (дружина), [PERSON] , [INFO] (син), [PERSON] , [INFO] (невістка), [PERSON] , [INFO] (внук), та власник будинку [PERSON] , [INFO] . Вищевикладені дані підтверджуються і домовою книгою житлового будинку, розташованого в [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.11.2000 р. [PERSON] належить житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Відповідно до довідки Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 26.12.2022 року № 3125/03-10 відомості щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] , [INFO] , в реєстрі територіальної громади м.Хмельницького, відсутні. Натомість в реєстрі територіальних громад, розміщеному на офіційному сайті ДМС міститься інформація про її режстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Також відомості щодо зареєстрованого місця проживання [PERSON] , [INFO] , в реєстрі територіальної громади м.Хмельницького, відсутні. Натомість в реєстрі територіальних громад, розміщеному на офіційному сайті ДМС міститься інформація про його режстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , які проживають по сусідству спірного житлового будинку, суду підтвердили, що [PERSON] та її син [PERSON] виїхали з постійного місця проживання: [ADDRESS] , до міста Хмельницький приблизно в 2015 році, та не проживають за вказаною адресою з 2015 року. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року. За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту. Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16). Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу. З огляду на вищевикладене, а саме те що відповідачі [PERSON] та її син [PERSON] виїхали з постійного місця проживання: [ADDRESS] , до міста Хмельницький приблизно в 2015 році, та не проживають у даному жилому будинку, який належить на праві власності позивачу [PERSON] , та реєстрація відповідачів чинить для нього перешкоди у користуванні своєю власністю, суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтовано обрано такий спосіб захисту своїх прав як усунення перешкод у володінні та користуванні своєю власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування його власністю. Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідачів на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить [PERSON] , порушує його право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі, не проживаючи у спірному житловому приміщенні - квартирі без поважних причин, втратили право користуватися даним жилим приміщенням. Відповідачі добровільно не знімаються з реєстрації. Тим самим вони перешкоджають позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю, оскільки формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає їм статус користувача житловим приміщенням з відповідними наслідками. На підставі викладеного,

Outcome: approved