Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

29.11.2022 позивач [PERSON] звернувся до Радехівського районного суду Львівської області із позовною заявою до держави Росія (Російська Федерація) в особі посольства держави Росія (Російська Федерація) в Україні про відшкодування шкоди. В обгрунтуваня позовних вимог покликається на те, що згідно довідки № 1322-70000469989 від 09 квітня 2022 року виданої центром надання адміністративних послуг Радехівської міської ради, він - позивач по справі - є внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія РФ проти України, що призвело до окупації РФ частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено РФ 18.03.2014 нібито внаслідок проведення 16.03.2014 так званого референдуму про статус Криму. З цього часу, РФ втратила імунітет від судового переслідування в національних судах України, передбачений ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право». В квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби РФ проголосили створення Донецької народної республіки (07.04.2014) та Луганської народної республіки (27.04.2014). 27 серпня 2014 року РФ розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил РФ на територію Донецької та Луганської областей, через яке відбулася фактична окупація вказаних територій України. 21 лютого 2022 року президент РФ Путін підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу. 24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України повномасштабне вторгнення агресора РФ на суверенну територію України. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року. Він зареєстрований і весь час проживав в місті Часів Яр Бахмутського району Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р. На теперішній час місто Часів Яр, відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75 (зі змінами) входить до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення в місто Радехів, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. В м. Часів Яр в нього був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких, водопостачання, опалення і охорона здоров`я. До початку військової агресії працював в Часовоярській міській раді, та у зв`язку з вимушеним переселенням, втратив її, тому змушений прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. В місті Часів Яр, де наразі йдуть бойові дії, в нього залишилося майно (приватний будинок разом із земельною ділянкою), яке документально є його власністю, але фактично він не може ним розпоряджатися. Зазначені негативні обставини викликали у нього, як громадянина України, значні душевні страждання, оскільки після початку збройної агресії Російської Федерації проти України, він постійно перебуває у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Крім того, покликаючись на відомості газети The Washington Post (WP) (посилання на електронне видання:https://timesnews.io/ua/news/rf-zahopila-ukrayinski-rodovisha-na124-triljonadolariv), ст. 41 Конституції України, Кодекс України «Про надра», ЗУ «Про нафту і газ», інформації розміщеній Нафтогаз України в мережі інтернет, вказує на те, що Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі 12 трильйона 400 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 672 421,18 доларів США, що еквівалентно 24583718,34 грн. Просить суд стягнути з Російської Федерації на його користь відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією Російської Федерації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 24583718,34 грн., та моральної шкоди в розмірі 1 328 600 грн., а всього 25 912 318, 30 грн.. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2022 вищезазначену справу передано до розгляду судді Патинок О.П. Ухвалою судді від 01.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. 22.12.2022 позивачем подано клопотання про долучення доказів, де серед іншого покликається на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року, яке набрало законної сили 08 грудня 2022 року в справі № 216/3972/22 за аналогічним позовом до Російської Федерації (далі РФ) про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, зокрема, у рішенні вказано що діями з боку РФ було порушено гарантоване ст. 13 Конституції України право позивача на природні ресурси, тобто сам факт збройної агресії РФ проти України є причиною виникнення ситуації за якої позивач змушена відстоювати порушене відповідачем право у судовому порядку. Покликається на те, що судом було встановлено, що враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення майнової та моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені РФ відносно неї. 22.12.2022 до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог. Ухвалою підготовчого засідання від 22.12.2022 заяву позивача [PERSON] про уточнення (збільшення) позовних вимог - задоволено. Ухвалено здійснювати подальший розгляд даної справи з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, де позивач просить суд: встановити відносно [PERSON] факт, що він з 07 квітня 2022 по теперішній час - є внутрішньо переміщеною особою з міста Часів Яр Бахмутського району Донецької області до міста Радехів Червоноградського району Львівської області, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб"(зі змінами), Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування, затвердженого Додатком 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 № 117-р) та відповідно до Переліку громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 (з внесеними до нього змінами), а також що він є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України та стягнути з Російської Федерації на користь [PERSON] відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок експропріацією Російської Федерації природних ресурсів українського народу під час незаконної збройної агресії проти України в розмірі 24 583 718, 34 грн., та моральної шкоди в розмірі 1 328 600 грн., а всього 25 912 318, 30 грн.. 05.01.2023 від [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення у справі, покликається на позицію Верховного Суду, де розглядали аналогічну справу про відшкодування моральної шкоди завданої країною-терористом-російською федерацією в своїй постанові від 27.07.2022 справа №308\\9708\\19, та просить ухвалити рішення з врахуванням вищевикладених висновків Верховного Суду. 11.01.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до держави Росія (російська Федерація) в особі посольства держави Росія (Російська Федерація) в Україні про встановлення факту та відшкодування шкоди. 30.01.2023 в судовому засіданні в судовому засіданні оголошено перерву до 24.02.2023. 07.02.2023 від позивача надійшли письмові пояснення по справі. Зокрема, позивач вказує, обґрунтування відшкодування матеріальної шкоди, завданої експропріацією російською федерацією природних ресурсів, а саме, що слід приймати до уваги, що діями російської федерації, згідно відомостей газети The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev встановлено, що РФ контролює території України з покладами енергоресурсів, металів та мінералів, які оцінюють як мінімум у 12,4 трильйонів доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ. РФ захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій. Також, було взято під контроль низку родовищ: 41 вугільне, 27 газових, 14 пропанових, дев`ять нафтових, шість залізорудних, два родовища титанової руди, два родовища цирконієвої руди та по одному родовищу стронцію, літію, урану, золота, а також контролює значні поклади вапняку, який широко використовується у виробництві сталі. Близько 30 мільярдів тонн українського вугілля зараз перебуває під контролем РФ, що складає близько 11,9 трильйонів доларів США. Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі 12 трильйона 400 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 672 421,18 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення та тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф. Щодо розрахунку кількості громадян України- як зазначає Державна служба статистики України за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тон хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тон/людино/рік: 88,38 кг/людино/рік, що 8440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон отримаємо 18440 823 людини. Отже розмір збитків згідно з обґрунтованим доказами розрахунком, який не спростований відповідачем, становить 672 421,18 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 36,56грн, що еквівалентно 24583718,34 грн (36,56 х 672421,18 = 24583718,34). Що стосується відшкодування моральної шкоди, позивач зареєстрований і весь час проживав в місті Часів Яр Бахмутського району Донецької області, яке входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р. На теперішній час місто Часів Яр відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75 (зі змінами) входить до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення. Воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення в місто Радехів, він постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. Тому з врахуванням характеру спричинених негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних душевних страждань, оцінює заподіяну моральну шкоду в розмірі становить у гривневому еквіваленті 1328600 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та дав аналогічні пояснення тим, які викладені у позовній заяві, уточненій позовній заяві, додаткових поясненнях; крім того доповнив, що з 17.12.2002 по 07.04.2022 проживав з родиною - дружиною, донькою - 2002 р.н., сином - 1989 р.н. в м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області, де мав сталий спосіб життя, своє власне житло, роботу. У зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської федерації в Україну він із сім`єю опинився у зоні проведення активних бойових дій, проте з 07.04.2022 переїхав в м. Радехів Червоноградського району Львівської області. В м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області в нього був житловий будинок [ADDRESS] , земельна ділянка, проте оскільки на даний час там ведуться активні бойові дії, тому будь-якої інформації чи вцілів його житловий будинок немає. Просить суд з покликанням на обґрунтування позовної заяви та поданих письмових пояснень задовольнити позовні вимоги, а саме - встановити юридичний факт, що він - [PERSON] із 07 квітня 2022 по теперішній час - є внутрішньо - переміщеною особою з міста Часів Яр Бахмутського району Донецької області до міста Радехів Червоноградського району Львівської області, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб"(зі змінами), Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування, затвердженого Додатком 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 № 117-р) та відповідно до Переліку громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 (з внесеними до нього змінами), а також що він є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України; - стягнути на його користь 24 583 718, 34 грн. майнової шкоди, 1 328 600 грн. моральної шкоди в розмірі, а всього 25912318,30 грн. Також, позивач в судовому засіданні не заперечував щодо розгляду справи в заочному порядку. Представник відповідача держави Росія (Російська Федерація) в особі посольства держави Росія (Російська Федерація) в Україні в судові засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином; причин неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали; рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення відповідачу повернулись на адресу суду з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою (а.с. 22-23, 24-26, 52-53, 64-65, 80-81). Суд за згодою позивача відповідно до ст. 280 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу заочно на підставі наявних у справі доказів із врахуванням висновків викладених в постанові Верховного Суд від 14.04.2022 справа № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21). Зокрема, Верховний Суд встановив підстави для висновку про те, що починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з РФ. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. ст. 1319 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.11.2003 за позивачем [PERSON] на підставі договору № 814 від 30.05.2003 зареєстровано право власності на житловий будинок в [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до довідки від 07.04.2022 № 1322-7000469989 [PERSON] [INFO] взятий на облік внутрішньо переміщеної особи з [ADDRESS] - фактичне місце проживання [ADDRESS] (а.с.8). Як видно із довідки ОК-7 Пенсійного фонду України Реєстру застрахованих осіб державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості [PERSON] про сплату страхових внесків за 04.2022-12.2022 відсутні (а.с.33-35). Згідно копії трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] , останнє місце праці - Часояворівська міська рада; посада начальник юридичного відділу з 18.01.2022 (а.с.38-41). Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на РФ як на державу, що здійснює окупацію (частини п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором (далі - Звернення)). Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення). У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФ озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року)(абзац п`ятий пункту 1 Заяви). 27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил РФ(абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви). Наслідком збройної агресії РФ проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини державної території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви). 24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора на нашу суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини. 02 березня 2022 року збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 16 березня 2022 року Міжнародний суд ООН у міждержавній справі України проти Росії ухвалив рішення про вжиття тимчасових заходів, згідно з яким визначив, що РФ має негайно зупинити воєнні дії, які вона розпочала на території України 24 лютого 2022 року. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з постановою Верховної Ради України № 2188-IX). 27 квітня 2022 року Парламентська асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визнані частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють загальний контроль, зокрема сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (пункт 1 частини першої статті 1 вказаного Закону від 18 січня 2018 року (Висновки постанови від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19). Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно частини 3 статті 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Отже, наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародною спільнотою. Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як вбачається із позовної заяви позивач [PERSON] вказав на те, що причиною його із сім`єю внутрішнього переміщення з постійного місця проживання м. Часів Яр Бахмутського району Донецької області до іншого тимчасового місця проживання на території України - м. Радехів Червоноградського району Львівської області, обумовлена саме збройним конфліктом та тимчасовою окупацією частини Донецької області, де ведуться і на час розгляду справи активні бойові дії. Частиною 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення, якщо від цього юридичного факту у цієї особи виникають, змінюються або припиняються певні правовідносини. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто, від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Крім того, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав позивача. Стосовно обставин, що зумовили вимушене переселення [PERSON] , суд приймає до уваги, що Часовоярська міська територіальна громада Бахмутського району Донецької області включена у Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 №309, датою виникнення можливості бойових дій є 24.02.2022. Станом на час розгляду справи м. Часів Яр належить до населених пунктів, на території яких ведуться активні бойові дії. Суд приймає до уваги доводи [PERSON] про те, що він разом із сім`єю проживав у м. Часів Яр Донецької області, мав постійне місце праці, житловий будинок, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте, обставини повномасштабного вторгнення Російської федерації призвели до неможливості подальшого проживання в м. Часів Яр Донецької області, а тому, внаслідок воєнних дій російської Федерації проти України, був змушений разом з сім`єю переїхати до м. Радехів Червоноградського району Львівської області. Таким чином, суд вважає, що позовна заява позивача в частині про встановлення факту, що [PERSON] з 07 квітня 2022 по теперішній час - є внутрішньо переміщеною особою з міста Часів Яр Бахмутського району Донецької області до міста Радехів Червоноградського району Львівської області, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб"(зі змінами), Переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування, затвердженого Додатком 2 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 № 117-р) та відповідно до Переліку громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75 від 25.04.2022 (з внесеними до нього змінами), а також що він є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії Російської Федерації проти України підлягає до задоволення. Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Так, в судовому засіданні встановлено, що згідно із ч.1 ст. 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. Згідно статті 23 ЦК моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує зі статей 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом. Право на життя передбачені Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, ІУ Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділу ІІ Конституції України. Обґрунтовуючи завдану Російською федерацією моральну шкоду в сумі 1 328 600 грн., позивач довів в судовому засіданні, що весь час проживав в місті Часів Яр Бахмутського району Донецької області, проживаючи в зоні проведення бойових дій до моменту переміщення в місто Радехів, постійно реально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим. В м. Часів Яр в позивача був ускладнений доступ до основних послуг, серед яких, водопостачання, опалення і охорона здоров`я. До початку військової агресії [PERSON] працював в Часовоярській міській раді, та у зв`язку з вимушеним переселенням, був змушений написати заяву про простій, та наразі, не отримує заробітної плати, що підтверджується витягом форми ОК-7 про розмір отриманого доходу. В місті Часів Яр, де наразі йдуть бойові дії, в позивача залишилося майно (приватний будинок разом із земельною ділянкою), яке документально є його власністю, але фактично він не може ним розпоряджатися. Зазначені негативні обставини викликали у позивача, як громадянина України, значні душевні страждання, тому з врахуванням характеру спричинених [PERSON] негативних наслідків немайнового характеру, їх тривалості, необхідності вжиття позивачем додаткових заходів для організації свого життя, глибини, характеру та тривалості заподіяних йому душевних страждань, суд оцінює заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 1 328 600 грн. Щодо відшкодування заподіяної позивачу [PERSON] майнової шкоди а саме: розміру збитків, що становить 672 421,18 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 36,56грн, що еквівалентно 24583718,34 грн (36,56 х 672421,18 = 24583718,34), суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні даної позовної вимоги з наступних підстав. Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Так, позивач обґрунтовує майнову шкоду з покликанням на відомості газети The Washington Post (WP) (посилання на електронне видання:https://timesnews.io/ua/news/rf-zahopila-ukrayinski-rodovisha-na- 124-triljonadolariv) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev, що український народ, тобто громадяни України понесли збитки у сумі 12 трильйона 400 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 672 421,18 доларів США, тобто розмір збитків, згідно з обґрунтованим доказами розрахунком, який не спростований відповідачем, становить 672 421,18 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 36,56грн, що еквівалентно 24583718,34 грн (36,56 х 672421,18 = 24583718,34), проте такі не є належними доказами в розумінні ЦПК України та не доводять позовні вимоги з цього приводу. Так, Постановою КМУ від 20.03.2022 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації починаючи з 19 лютого 2014 року. Вказаним порядком, встановлено, що визначення шкоди та збитків здійснюється окремо, зокрема, за такими напрямами: 9) шкода, завдана земельним ресурсам, - напрям, що включає шкоду від пошкодження і знищення родючого шару ґрунту та шкоду, зумовлену забрудненням і засміченням земельних ресурсів. Визначення шкоди та збитків за показниками, зазначеними в абзацах третьому - п`ятому цього підпункту, здійснюється відповідно до методики, затвердженої наказом Мінагрополітики за погодженням з Мінреінтеграції. Визначення шкоди та збитків за показниками, зазначеними в абзацах шостому - сьомому цього підпункту, здійснюється відповідно до методики, затвердженої наказом Міндовкілля за поданням Держекоінспекції за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальними за визначення шкоди та збитків: за показниками, зазначеними в абзацах третьому - п`ятому цього підпункту, є обласні, Київська міська держадміністрації (на період воєнного стану - військові адміністрації); за показниками, зазначеними в абзацах шостому - сьомому цього підпункту, - Держекоінспекція; 10) втрати надр - напрям, що включає втрати надр, завдані самовільним їх користуванням. Визначення збитків від самовільного, зокрема незаконного, користування надрами здійснюється відповідно до методики, затвердженої наказом Міндовкілля за поданням Держгеонадр за погодженням з Мінреінтеграції. Відповідальними за визначення збитків за наведеним показником є Держгеонадра. Таким чином, національним законодавством розроблено процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Враховуючи вищенаведене, суд приходить висновку, що покликання позивача на відомості публікації The Washington Post (WP), в розумінні ст. 76 ЦПК України не є належними доказами завдання майнової шкоди позивачу. Згідно, ч.4, 7 ст. 76 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Аналізуючи наведені норми закону, суд при прийнятті рішення не бере до уваги долучену стороною позивача практику судів, яка не є обов`язковою під час розгляду даної справи. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач у цій справі від сплати судового збору звільнений відповідно до п.22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави у розмірі, визначеному ст. 4 вказаного Закону станом на момент подання позову до суду.

Outcome: partial