Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

21 жовтня 2021 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області із Київського районного суду міста Полтави за підсудністю була передана цивільна справа за позовам [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів участі у вихованні, спілкуванні з малолітньою донькою. Ухвалою суду від 26.10.2021 справа прийнята до провадження судді Тесленко Т. В. та призначено її розгляд в підготовче засідання на 23.11.2021. В справі були проведені підготовчі дії, призначені експертизи, які не виконані з причини несплати за їх виконання сторонами. 16 січня 2023 року підготовче засідання за участі сторін провести не вдалося через відсутність енергопостачання в Ленінському районному суді м. Полтави та неможливість налагодити відеоконференцзв`язок. Представник позивача адвокатка Сидоренко І. та представник відповідачки адвокатка Ольховська М. надіслали до суду письмові заяви про можливість закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.01.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її розгляд по суті на 16.02.2023, який в подальшому було відкладено на 01.03.2023. В судовому засіданні позивач та представник позивача наполягали на задоволенні заявлених вимог. Відповідачка надіслала до суду письмові пояснення в яких повідомила суд про таке: не заперечує щодо можливості побачень батька з донькою щочетверга з 17.00 до 19.00 в загальнодоступних громадських місцях або за місцем проживання дитини за умови обов`язкової присутності матері з урахуванням стану здоров`я, інтересів та думки дитини. Щодо зустрічей батька з дитиною у вихідні дні та спільного відпочинку заперечувала. Не заперечувала щодо спілкування батька з донькою засобами телефонного зв`язку протягом 10-20 хв на день з урахуванням режиму дня та думки дитини. Відвідування батьком дитини у період її хвороби та днів народження заперечувала. Щодо покладення на неї обов`язку судом завчасно попереджати позивача про зміни та їх причини у визначеному порядку зустрічей з донькою - заперечувала. Щодо стягнення з неї моральної шкоди в сумі 3000 грн заперечувала повністю (а.с. 212 т.2). Представник відповідачки в судовому засіданні підтримала позицію [PERSON] щодо позовних вимог, яку вона виклала суду в письмовому поясненні від 23.02.2023. Інші учасники справи до суду не з`явилися, на минулі судові засідання надавали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, прохали ухвалити рішення на розсуд суду та в інтересах дитини. Суд, заслухавши сторони, розглянувши та дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. В матеріалах справи є відомості про те, що 25 лютого 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 01.07.2021 Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис № 18. У березні 2020 року сторони припинили спільно вести господарство, з того часу шлюбні відносини з відповідачкою припинені, а рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10.09.2020 у справі № 554/3887/20 шлюб, зареєстрований 25 лютого 2017 року в Шевченківському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 211 між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня донька залишилася проживати разом з матір`ю. Після припинення сімейних відносин деякий час позивач мав можливість бачитися з дитиною: колишня дружина не надавала йому можливості проводити час з донькою без присутності відповідачки, але разом з нею вони часто забирали доньку з дитячого садочка і гуляли з нею. Проте, під час прогулянок траплялися випадки, коли відповідачка провокувала якісь суперечки і фактично прогулянки з донькою перетворювалися не на проведений з дитиною час, а на з`ясування стосунків з її матір`ю, через що [PERSON] наполягав на тому, аби бачитися з донькою без присутності колишньої дружини, на що вона категорично заперечувала і, взагалі, почала відмовляти йому в зустрічах з дитиною з різних причин. В результаті цього позивач був змушений звернутися до виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради (як органу опіки та піклування) з проханням визначення його участі у вихованні малолітньої доньки. Рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 10.11.2020 № 259 «Про визначення участі батька у вихованні малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] » йому встановлено час для спілкування з донькою двічі на тиждень з 17.00 до 19.00 за домовленістю між батьками, в присутності матері та враховуючи графік роботи батька. В пункті 3 зазначеного рішення вказано на те, що «в разі порушення або невиконання даного рішення органу опіки та піклування одним із батьків, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод». Впродовж грудня 2020 року батько декілька разів бачився з донькою, але потім відповідачка категорично відмовляла йому в зустрічах із донькою. Як було визначено рішенням органу опіки та піклування та є цілком логічним, він завжди попередньо телефонував [PERSON] , аби погодити з нею час зустрічі з донькою, але чув відмови, а згодом вона перестала відповідати на його телефонні дзвінки та взагалі заблокувала його контакт і в телефонній книзі, і в інших мобільних додатках, тим самим повністю позбавивши можливості спілкування з донькою. На візит батька за місцем їх проживання відповідачка заявила категоричною відмовою в можливості бачити доньку. Відтак, відповідачка чинила перешкоди побаченням батька з донькою та не виконувала відповідне рішення виконкому, чим грубо порушувала норми сімейного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, Ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Згідно з ч. ч. 2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої, другої ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», випливає, що суди мають враховувати передусім інтереси дитини, та встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дитини, який підлягає обмеженню лише у встановлених випадках. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. За ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до положень ст. 158 СК України, рішення органу опіки та піклування, яке визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, є обов`язковим до виконання. Частиною 1 ст. 159 СК України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Вирішуючи питання про визначення способів участі батька дитини у вихованні та спілкуванні з дитиною, суд враховує інтереси кожного з батьків, але перш за все враховує права та законні інтереси дитини - її право на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; право на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини, а також ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Положеннями ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden, від 27 листопада 1992 року) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Відповідно до положень ст.19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд враховує обставини, що наразі дитині 7 років, вона вже не потребує абсолютної безперервної турботи матері і може проводити час із батьком без присутності відповідачки. Як стверджує позивач, за час спільного проживання з донькою, до батька була психологічно прив`язана, між ними були добрі, дружні стосунки, а відповідачка, забороняючи йому бачитися з донькою, створила психологічні бар`єри в доньки, що є категорично не припустимим. Як позивач [PERSON] так і відповідачка [PERSON] ухилилися від участі в проведенні судово-психологічних експертиз, призначених за їх клопотаннями, оскільки не оплатили їх вартість експертним установам, тому суд ухвалює рішення за наявними у справі доказами. Суд не може взяти до уваги, надані відповідачкою психологічні висновки на неї та на її малолітню доньку [PERSON] , як належні, допустимі, достовірні та достатні докази, оскільки вони складені без участі в дослідженні батька дитини - позивача [PERSON] й на момент ухвалення рішення в справі навіть втратили свою актуальність, оскільки датовані 21.09.2021. Також суд відхиляє надані відповідачкою [PERSON] в письмових поясненнях заперечення, а також заперечення представника відповідачки адвокатки Ольховської М. М., зважаючи на попередню поведінку [PERSON] в частині умисного невиконання рішення органу опіки та піклування про надання можливості участі батька дитини в її вихованні. Натомість поведінка позивача [PERSON] , який систематично звертається до відповідних органів з намаганням досягти можливості зустрічей з донькою, свідчить про його бажання брати участь у вихованні дитини. [PERSON] має постійне місце роботи та дохід, з якого здійснюється утримання аліментів на доньку в розмірі 1/4 частки доходу на виконання рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10.09.2020 у справі № 532/1380/20; побутові умови, в яких він проживає дозволяють забирати доньку аби вона проводила час у нього (а.с. 11,12 т.1). Тому потрібно зобов`язати [PERSON] не чинити перешкод [PERSON] у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] . Встановити [PERSON] , [INFO] способи участі у спілкуванні та вихованні малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , шляхом: - надання систематичних побачень з дитиною щопонеділка і щочетверга з 18.00 год. до 20.00 год. в загальнодоступних громадських місцях (місцях дитячих розваг та відпочинку, розвивальних гуртках, скверах, парках) та/або за місцем проживання батька дитини, з урахуванням стану здоров`я, інтересів та думки дитини, без присутності матері дитини та не за місцем її проживання; - зустрічей батька [PERSON] з донькою [PERSON] в вихідні дні першого та третього тижня місяця з 10.00 години суботи до 20.00 години неділі в загальнодоступних громадських місцях (місцях дитячих розваг та відпочинку, розвивальних гуртках, скверах, парках) та/або за місцем проживання батька дитини, з можливістю навідувати дідуся та бабусю в с. Дячкове Диканського району Полтавської області з урахуванням погодних умов, стану здоров`я, інтересів та думки дитини, без присутності матері; - спільний відпочинок батька з донькою один раз на рік у літній період (з червня по серпень включно), тривалістю 21 день, з урахуванням стану здоров`я, потреб, інтересів та думки дитини, з можливістю виїжджати за межі Полтавської області; - шляхом необмеженого спілкування з дитиною засобами телефонного, поштового, електронного та інших засобів зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою у будь-який день тижня без обмежень, з врахуванням режиму дня дитини; - безперешкодного відвідування дитини у період її хвороби, в день її народження та період свят за місцем її проживання та фактичного перебування; - зобов`язати [PERSON] завчасно попереджати [PERSON] щодо зміни та їх причини у визначеному порядку зустрічей з донькою. У разі відсутності можливості спілкування [PERSON] з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] , у визначений час, то інший час для спілкування з донькою визначати за попередньою домовленістю [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 158 СК України, рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Оскільки факт невиконання відповідачкою рішення органу опіки та піклування підтвердився в суді, то потрібно стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканця [ADDRESS] , компенсацію моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн (три тисячі грн 00 коп.). В судовому засіданні позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідачки понесених ним судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1816, 00 грн ( а.с. 23,24,110,111 т. 1). В порядку ст. 141 ЦПК України потрібно здійснити розподіл судових витрат. У разі задоволення позову судовий збір покладається на відповідача. Тому потрібно стягнути з [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , на користь [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , мешканця [ADDRESS] , понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1816,00 грн (одна тисяча вісімсот шістнадцять грн 00 коп.). На підставі викладеного та

Outcome: approved