Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у сумі 40 223,56 доларів США. Позовну заяву обґрунтовує тим, що 03.09.2021 року передав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 40000,00 доларів США строком на три місяці, з кінцевим терміном повернення 03.12.2021 року. На підтвердження укладення договору позики і отримання грошових коштів [PERSON] власноручно написав розписку (додається в копії). Однак, відповідач після спливу тримісячного строку запозичені кошти не повернув. Також [PERSON] пообіцяв в 2021 році передати позивачу належну йому квартиру в заставу, уклавши договір іпотеки. Однак, до кінця 2021 року договір іпотеки так і не укладений. Станом на день звернення з позовом, відповідач передані в позику грошові кошти в розмірі 40000 (сорок тисяч) доларів США не повернув. 10.02.2022 позивачем подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 11 лютого 2022 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою суду від 11 лютого 2022 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 21.02.2022 позивачем вдруге подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 15 жовтня 2022 року до канцелярії суду від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 03.09.2021 у сумі 3223,56 доларів США, що еквівалентно 117881,08 грн., яка складається з: 3000,00 доларів США основний борг; 223,56 доларів США три відсотки річних. Ухвалою від 06 лютого 2023 року закрито підготовче провадження, призначене судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач до суду не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст. 128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи те, що у справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, за згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до розписки 03 вересня 2021 року [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , одержав від [PERSON] , [INFO] .Є який проживає за адресою: [ADDRESS] , позику в сумі 40 000,00доларів США. Одержані кошти зобов`язався повернути до 03.12.2021. Також зазначено, що грошові кошти одержані в доларах США [PERSON] особисто. Вказана розписка підписана [PERSON] . Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1-2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Статтею 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Цією статтею передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. Наявність оригіналу розписку в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання, на чому наголошено у постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-24ц12. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначити слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердження укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 у справі №500/1755/17. Досліджуючи надану позивачем для огляду копію розписки, суд встановив, що вона написана після отримання позичальником грошових коштів, тобто, факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Іншого відповідачем не доведено. Як зазначає позивач, 15.09.2022 [PERSON] частково погасив борг у сумі 37 000,00 доларів США. На час розгляду справи невиконаним залишилось зобов`язання в часті сплати боргу в сумі 3000,00 доларів США, доказів зворотного суду не надано. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи те, що у справі відсутні докази належного виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики, а також те, що відповідач частково погасив борг, суд позовні вимоги про стягнення з відповідача основної суми грошового зобов`язання обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Положеннями ч.1-2 ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Отже, згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (такий висновок суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 16.01.2019 №373/2054/16-ц). Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики від 03.09.2021 року у сумі 3000,00 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних від простроченої суми за період з 04 грудня 2021 по 09 лютого 2022 року включно. Таким чином, три проценти річних за прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором позики становить 223,56 доларів США (40000,00 доларів США х 3 % х 68 днів). Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 223,56 доларів США, також підлягають задоволенню. Разом з тим, позивач просить визначити гривневий еквівалент суми у розмірі 117881,08 грн., оскільки заборгованість за договором рахувалась за курсом долара США, який, станом на 15.09.2022 року, складав 36,5686 грн. за 1 долар США. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Отже, у разі задоволення вимог про стягнення з відповідачів на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні у судових рішеннях не є доцільним. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, позивачем подана заява про повернення надмірно сплаченого судового збору у зв`язку з поданням заяви про зменшення розміру позовних вимог. Згідно абз.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Відповідно до п.1 ч.2 ст.4, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем за подання позову сплачено судовий збір із розрахунку: 27,9619 грн. за 1 долар США. Такий курс встановлений Національним банком України станом на 09.02.2022. Позивачем до стягнення, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, заявлено 3 223,56 доларів США, що станом на 09.02.2022 становило 90 136,86грн. Таким чином, враховуючи, що на день подання позову гривневий еквівалент суми позову складав 1 124 727,16грн., поверненню підлягає судовий збір від суми 1 034 590,30 (1 124 727,16грн. - 90 136,86грн.), що становить 10 345,90грн. Разом з тим, враховуючи приписи п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», поверненню підлягає сума у розмірі 10 255,10грн. Сплачений судовий збір за подання заяв про забезпечення позову поверненню не підлягає, оскільки ухвалами від 11.02.2022, 23.02.2022 у задоволенні вказаних заяв було відмовлено. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved