Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

Позивач 02.06.2022 року звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Вона, [PERSON] перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, але 07.09.2007 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Від цього шлюбу вони мають сина - [PERSON] , [INFO] , який на даний час досяг повноліття та є студентом Нікопольського фахового коледжу Дніпровського державного аграрно-економічного Університету, початок навчання 01.09.2021, закінчення навчання 30.06.2023 року. Форма навчання денна, що підтверджується довідкою даного навчального закладу від 30.05.2022 року. Зазначає, що вона працює але отримує мінімальну заробітну плату, а син потребує нормального харчування, придбання одягу, взуття, періодичного лікування і тому потребує матеріальної допомоги батька, яка в добровільному порядку батьком не надається. Відповідач працює, отримує заробітну плату, тому має змогу надавати матеріальну допомогу. Інших стягнень з відповідача не проводиться. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) на утримання сина до закінчення ним навчання, тобто до 30.06.2023, року але не більше ніж до досягнення ним 23 років. Ухвалою про відкриття провадження від 18.10.2022 року позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, що відповідає вимогам\~ст. 279 ЦПК України. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 28.12.2022 на адресу суду від [PERSON] надійшла заява (а.с.19-24), згідно якої відповідач просить суд стягувати з нього 1 500 грн. щомісяця на утримання повнолітнього сина - [PERSON] , у зв`язку із переселенням до іншого місця проживання, тяжким матеріальним становищем, та у зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває мати пенсіонерка. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, але 07.09.2007 року шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с.6). Від цього шлюбу народилася дитина - [PERSON] , [INFO] (а.с.4), який на даний час досяг повноліття та є студентом Нікопольського фахового коледжу Дніпровського державного аграрно-економічного Університету, початок навчання 01.09.2021, закінчення навчання 30.06.2023 року. Форма навчання денна, що підтверджується довідкою даного навчального закладу від 30.05.2022 року (а.с.5). [PERSON] у зв`язку із навчанням потребує додаткових коштів на харчування, придбання одягу, взуття, періодичного лікування у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги батька. Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За змістом ст. 199 СК України обов`язок утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчання, покладено на обох батьків. Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Стаття 182. Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів 1. При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 20 роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні Суд не приймає до уваги посилання відповідача, що він переселився до іншого місця проживання, оскільки вказані обставини не стосуються спору про стягнення аліментів та не мають вирішального значення для справи такої категорії. Також суд не може покласти в основу рішення твердження відповідача, що він утримує мати пенсіонерку, оскільки належних та допустимих доказів щодо цього не надано. Належних доказів того, що на утриманні відповідача знаходяться інші особи, або відповідачем надається будь-яка матеріальна допомога на користь третіх осіб матеріали справи не містять та відповідних доказів з боку відповідача до суду надано не було. Доказів того, що відповідач добровільно надає матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, суду не представлено. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Отже, суд приходить до висновку про те, що сторони за час розгляду справи в суді розпорядилися своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд, даючи оцінку доказам наявним у матеріалах справи, дійшов висновку про те, що відповідач має обов`язок надавати допомогу на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання, у розмірі, визначеному позивачем, виходячи з наступного. У своїй заяві відповідач зазначив, що згоден сплачувати аліменти на навчання сина у розмірі 1500 грн. щомісяця. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог. Позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, що не суперечить нормам Сімейного кодексу, тому, на думку суду, позов є цілком обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Таким чином, суд при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципу розумності та справедливості, приймаючи до уваги положення ст. 182 СК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) на період навчання повнолітнього сина, але не більше як до досягнення ним віку двадцяти трьох років. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень,підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи, що позивач на звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», та відсутності у суду відомостей щодо звільнення відповідача від сплати судового збору, то з останнього на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., що відповідає розміру встановленому Законом України «Про судовий збір» та положенням, встановленим ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved