Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

Адвокат Лугинець Віктор Павлович, який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду і просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 101496 грн. 05 коп., мотивуючи тим, що 13.01.2020 позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «Техмолпром» на посаду сторожа складу відповідального зберігання в м. Овруч Житомирської області. 01.04.2022 його було звільнено з займаної посади за угодою сторін відповідно до ст. 36 п.1 КЗпП України. На час звільнення у товариства перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну основну відпустку тривалістю 53 календарних днів (за період роботи з 13.01.2021 по 01.04.2022), яка складає 101496,05 грн., і яка фактично, всупереч положенням ст. 116 КЗпП України, не виплачена до даного часу, що підтверджується копією виписки з банку про надходження коштів на його картковий рахунок по виплаті заробітної плати від 18.10.2022. Відповідачем не подано до суду відзив на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. Погоджується на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України,\~ був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням.\~ Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази в справі, суд\~ вважає, що позов слід\~ задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються з ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У статті 12 Закону України «Про оплату праці» законодавець закріпив перелік норм і гарантій в оплаті праці, який не є вичерпним. Указано, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються КЗпП України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та КЗпП України, є мінімальними державними гарантіями. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано в законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. За висновком Конституційного Суду України, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин, а саме відплатності праці, який отримав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону України «Про оплату праці». Зазначене, на переконання Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці». У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Положеннями ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» закріплено, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойової дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України\~\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи\~ мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав\~ та обов`язків, визначених законом.\~ Кожна сторона повинна довести ті обставини,\~ які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 13.01.2020 на посаді сторожа складу відповідального зберігання і був звільнений 01.04.2022 за угодою сторін на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України. Згідно наказу по підприємству «Про звільнення з роботи» [PERSON] слід було провести остаточний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку тривалістю 53 календарних днів за період роботи з 13.01.2021 по 01.04.2022. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача та копією наказу директора ТОВ «Техмолпром» від 01.04.2022 №1-Ко\~ (а.с. 4-8). Розрахунковий листок за травень 2022 року по особовому рахунку позивача, в свою чергу, підтверджує факт заборгованості відповідача по заробітній платі перед ним на початок та кінець місяця в сумі 101496 грн. 05 коп., а також відповідно і факт звернення позивача до відповідача з вимогою про розрахунок (а.с.129). З долучених до матеріалів справи позивачем Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форми ОК-5, наданих Пенсійним фондом України; відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 18.10.2022 та випискою по картковому рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вбачається, що, починаючи з січня 2020 року по квітень 2022 року позивачеві нараховувалась заробітна плата ТОВ «Техмолпром», але фактично не була виплачена станом на дату звернення до суду (а. с. 10-16). В судовому засіданні представник позивача зазначив, що на даний час позивачем суму боргу по заробітній платі так і не отримано.\~\~ В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України\~ зазначається, що\~\~ невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум\~ є втручанням у право заявника на\~ мирне\~ володіння\~ майном\~ у\~ сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Європейський Суд з прав людини також звертає увагу\~ на\~ те,\~ що\~ відсутність\~ достатніх\~ коштів\~ у\~\~ підприємства-боржника\~\~ не\~\~ може\~\~ бути\~\~ виправданням\~ тривалого невиконання судових рішень. Тобто,\~ має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Не виплачуючи заборговану позивачеві заробітну плату, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмежив право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів. Відповідачем не надано інформації щодо виплати заборгованості по заробітній платі позивачу,\~ хоча це є його обов`язком відповідно до положень ст. 81 ЦПК України,\~ а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на\~ користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 101496 грн. 05 коп. та відповідно для задоволення позову.\~\~ Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. в доход держави.\~\~

Outcome: approved