Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що у них на балансі перебуває магістральний газопровід «Курськ-Київ», отриманий від АТ «Укртрансгаз». Ними здійснюється його експлуатація, забезпечується транспортування, транзит газу за міждержавними угодами. Вони несуть повну відповідальність перед державною. Розмір охоронної зони з обох боків від осі газопроводу становить по 300 метрів, тобто на даній території обмежується провадження господарської та іншої діяльності з метою забезпечення безпечної життєдіяльності та захисту населення від впливу можливих аварій, забезпечення належної експлуатації магістральних трубопроводів та запобігання їх ушкодження, зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля вцілому, охорони довкілля та екологічної безпеки. При виконанні покладених на них обов`язків, під час обстеження охоронної зони газопроводу, працівниками Боярського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор ГТС України виявлено, що власник земельної ділянки [PERSON] в адміністративних межах села Лісники Київської області, в охоронній зоні на ділянці магістрального газопроводу «Курськ-Київ» здійснюється порушення: на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484501:01:008:0224 побудовано будинки, фундамент (на відстані 201,2м, 199,3м, 176,4м від газопроводу) та огорожу (199,3м від газопроводу). Пряма заборона на таке будівництво встановлена ст.22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів». Про наявність магістрального газопроводу ними у встановленому законодавством порядку проінформовано відповідні державні органи, по якому здійснюється газопостачання до населених пунктів Київської області та міста Києва. Просив суд зобов`язати [PERSON] усунути загрозу магістральному газопроводу Курськ-Київ Ду 1200мм Ру 5,5 МПа шляхом невідкладеного демонтажу будинків, фундаменту та огорожі на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484501:01:008:0224, що побудовані в охоронній зоні магістрального газопроводу Курськ-Київ Ду 1200 мм Ру 5,5 МПа; судові витрати покласти на відповідача. 12 жовтня 2022 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка [PERSON] вказала, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1462 га з кадастровим номером 3222484501:01:008:0224, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибна ділянка). Дійсно Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» встановлена заборона будівництва в охоронній зоні житлові будинки, виробничі чи інші будівлі та споруди, громадські будівлі, огорожі. Але на своїй ділянці, користуючись правами власниками, нею розміщено тимчасову модульну конструкцію, яка не містить жодного фундаменту, не потребує отримання дозвільних документів. Тобто жодних будівельних робіт (в тому числі нове будівництво) нею не велось та не ведеться. Огорожа стоїть не на межі її земельної ділянки, а всередині земельної ділянки, що відокремлює не саму земельну ділянку, а лише внутрішні частині ділянки. Вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження вимог. Просила суд відмовити в задоволенні позову. 17 жовтня та 05 грудня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватись вимог законів, в тому числі Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» щодо охоронних меж та розміщення на них споруд будь-якого призначення. Встановлені Законом межі відповідачем порушені. До свого відзиву відповідач не надав жодних доказів. Натомість конструкції, про які вказує відповідач, заглиблюються в землю, тому по суті є також фундаментом. Ними подані докази порушення чинних норм, в тому числі огорожі. Просили позов задоволити. 25 жовтня 2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив. Відповідачка додатково вказала, що жодних підготовчих та будівельних робіт, жодного будівництва, нового будівництва не здійснювала, тому не було жодного порушення. Також нею не будувалась огорожа саме для відокремлення земельної ділянки приватної власності. Просила відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що даними Акту приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 27 червня 1986 року, а також Акту приймання-передачі державного майна, що використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01 січня 2020 року від AT «Укртрансгаз» до ТОВ «Оператор ГТС України» підтверджується право користування Позивачем Газопроводом «Курськ-Київ» умовним діаметром 1200мм, робочим тиском 5,5 МПа та його знаходження на балансі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України». 18 вересня 2019 року постановою Кабінету Міністрів України № 840 «Про відокремлення діяльності з транспортування природного газу та забезпечення діяльності оператора газотранспортної системи» затверджено план заходів з виконання вимог щодо відокремлення і незалежності оператора газотранспортної системи. Згідно з пунктом 6 Плану Мінфін, Мінекоенерго (Міненерговугілля), Мінекономіки, Фонд державного майна, НАК «Нафтогаз України», AT «Магістральні газопроводи України», AT «Укртрансгаз», ТОВ «Оператор ГТС України» зобов`язані забезпечити на підставі договору про передачу на праві господарського відання майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, укладеного між Мінфіном та ТОВ «Оператор ГТС України», передачу з 1 січня 2020 р., але не раніше дати набрання чинності законом щодо внесення змін до деяких законів у зв`язку з відокремленням діяльності з транспортування природного газу, в управління ТОВ «Оператор ГТС України» безвідклично строком на 15 років на праві господарського відання майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, балансовою вартістю, яка визначена станом на дату передачі за даними бухгалтерського обліку AT «Укртрансгаз», шляхом підписання акту приймання-передачі майна уповноваженими представниками AT «Укртрансгаз» та ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» за погодженням з НАК «Нафтогаз України», Фондом державного майна, Мінекоенерго (Міненерговугіллям), Мінфіном та Мінекономіки. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2019 № 942 «Про деякі питання управління майном, що перебуває в державній власності та використовується для забезпечення транспортування природного газу магістральними газопроводами» затверджено порядок передачі на праві господарського відання об`єктів права державної власності, що використовуються у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами та умови договору про передачу на праві господарського відання державного майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами. Зокрема, ТОВ «Оператор ГТС України» отримало від AT «Укртрансгаз» вказаний Газопровід, і є підприємством яке несе повну відповідальність перед державою, за магістральні газопроводи в тому числі «Курськ-Київ» Ду 1200мм, Ру 5,5 МПа. Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24 грудня 2019 №3011 «Про видачу ліцензії з транспортування природного газу ТОВ «Оператор ГТС України» Регулятором було прийнято рішення про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного газу ТОВ «Оператор ГТС України». На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» здійснює експлуатацію магістральних газопроводів отриманих на праві господарського відання в державі та забезпечує транспортування і транзит газу за міждержавними угодами. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений 09 жовтня 2010 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Федотовою О.В., [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,1462 га, з кадастровим номером 3222484501:01:008:0224, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Ч. 1 ст. 67 ЗК України встановлено, що до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 73 ЗК України до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні та надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони. Відповідно до ч.2 ст.65 ЗК України порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» охоронна зона об`єктів магістральних трубопроводів - територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції магістральних трубопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» для забезпечення безпечної експлуатації вздовж об`єктів магістральних газопроводів І класу та прирівняних до них етиленопроводів встановлюються охоронні зони таких розмірів: умовним діаметром до 300 міліметрів - 100 метрів ; від 300 міліметрів до 600 міліметрів включно - 150 метрів; від 600 міліметрів до 800 міліметрів включно - 200 метрів; від 800 міліметрів до 1000 міліметрів включно - 250 метрів; від 1000 міліметрів до 1200 міліметрів включно - 300 метрів; від 1200 міліметрів до 1400 міліметрів включно 350 метрів. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» власники та користувачі земельних ділянок при здійсненні ними господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватись особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від зовнішніх зон безпеки, та особливі обмеження, що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки. До особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить заборона будувати житлові будинки, виробничі чи інші будівля та споруди, господарські будівлі; будувати огорожі для відокремлення земельних ділянок приватної власності. Згідно з п. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Встановлено, що умовний діаметр магістрального газопроводу «Курськ-Київ» становить 1200 міліметрів. Ця обставина свідчить про те, що на підставі п.1 ч.2 ст.11 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» охоронна зона вказаного газопроводу складає 300 метрів з кожної сторони. Зі змісту актів, складених 23 лютого 2021 року,28 липня 2021 року, 27 липня 2022 року, протоколів про адміністративне правопорушення від 25 лютого 2021 року, а також ситуаційного плану №013431-ІВ вбачається, що частина огорожі та частина будівель, які знаходяться на земельній ділянці [PERSON] , розташовуються в охоронній зоні магістрального газопроводу «Курськ-Київ»: а саме, огорожа розташовується на відстані 199,3м від газопроводу, а будівлі розташовуються на відстані 201,2м, 199,3м, 176,4м від газопроводу. Таким чином, суд приходить до висновку, що зведення відповідачем будівель, каркасів та огорожі відбулось з порушенням вимог, передбачених ч. 4 ст. 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів», та перешкоджає ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» забезпечувати безпечну експлуатацію магістрального газопроводу «Курськ-Київ». Суд також наголошує на тому, що покладення на [PERSON] обов`язку знести (демонтувати) частину огорожі та частину будівель є втручанням держави у право відповідача на мирне володіння його майном. Водночас, таке втручання є виправданим, оскільки воно ґрунтується на законі та відповідає суспільним інтересам, що полягають у забезпеченні безперешкодного постачання споживачам природного газу, а також у здійсненні безпечної, зокрема для самого відповідача, експлуатації газопроводу. Ця обставина свідчить про те, що ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» обрав належний та ефективний спосіб захисту права, а втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном є співмірним. Задоволення позову в частині призведе до часткового, а не повного знесення (демонтажу) огорожі та будівель (та частина, що знаходиться в охоронній зоні), а тому вжиття цього заходу не спричинятиме відповідачу надмірний тягар, що узгоджується з гарантіями, передбаченими п. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Щодо доводів відповідача про відсутність саме будівництва, фундаментів, а наявність там лише тимчасових модельних конструкцій. Відповідно до чинного законодавства основними принципами регулювання відносин в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів є: комплексність заходів, спрямованих на забезпечення дотримання технологічних режимів постачання продуктів транспортування споживачам та безаварійного функціонування і розвитку магістральних трубопроводів; поєднання інтересів забезпечення енергетичної безпеки держави та захисту навколишнього природного середовища; пріоритет безпечної життєдіяльності населення та довкілля; гарантування відшкодування шкоди, що може бути заподіяна підприємствами магістральних трубопроводів власникам і користувачам земельних ділянок; заборона встановлення на об`єктах магістральних трубопроводів обладнання, устаткування, пристроїв, не передбачених вимогами норм проектування, будівництва та експлуатації; забезпечення населення достовірною інформацією про імовірні ризики, пов`язані з функціонуванням магістральних трубопроводів, у разі порушення правового режиму їх охоронних зон та про можливі дії в охоронних зонах під час ліквідації аварійних чи інших небезпечних ситуацій на магістральних трубопроводах; відповідальність осіб, винних у створенні перешкод підприємствам магістральних трубопроводів при здійсненні ними контролю за технічним станом та виконанні планових і аварійно-відновлювальних робіт, у спричиненні аварій, створенні аварійних ситуацій чи інших ускладнень у функціонуванні магістральних трубопроводів, що заподіяли шкоди життю і здоров`ю населення, його майну, а також майну підприємств магістральних трубопроводів, власників та користувачів земельних ділянок, довкіллю; встановлення обмежень на використання земельних ділянок та обґрунтованих розмірів відшкодування шкоди, що може бути заподіяна підприємствам магістральних трубопроводів власниками та користувачами земельних ділянок в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів (ст.6 Закону). Загальновідомим є те, що модульні будівлі будівлі що будуються з готових, попередньо підготовлених збірних конструкцій (модулів). Конструкція таких будівель дозволяє швидко з`єднувати один з одним від кількох до кількох десятків модулів. З`єднання також можуть бути як горизонтальними так і вертикальними, утворюючи таким чином багатоповерхові будівельні конструкції. Значна частина модульних будівель складається з будівельних контейнерів, найчастіше такі об`єкти використовуються як будівельні майданчики та в інших випадках, коли виникає необхідність швидкого створення тимчасових або замінних приміщень. Наприклад, це можуть бути місця стихійного лиха та стихійні лиха, коли контейнерні будівлі використовуються як тимчасове житло для людей, які втратили житло чи квартиру. Сучасні модульні будівлі можуть бути якісними об`єктами, які неможливо відрізнити від традиційного будівництва. Модульні будівлі зазвичай використовуються в місцях, де метою є максимально скоротити час реалізації та мінімізувати неприємності для користувача. Модульні конструкції особливо популярні в Скандинавських країнах, США та Західній Європі. При виборі технології велике значення має висока якість споруджуваних об`єктів, незалежність від погодних умов, високий ступінь готовності, що дозволяє скоротити час виконання на будівельному майданчику. Це важливо, наприклад, для будинків, побудованих у центрах міст. Ці рішення найчастіше використовуються при будівництві комунальних закладів, таких як лікарні. Модульні будівлі також використовуються для комерційних будівель як комерційні павільйони, невеликі заклади громадського харчування, АЗС тощо. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, якою затверджений Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію від 7 червня 2017 р. № 406, не потребує документів: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд без влаштування фундаментів, зокрема навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, гаражів, а також свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям, погребів, входів до погребів, воріт, хвірток, приямків, терас, ґанків - щодо індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків; розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності відповідно до\~статті 28\~Закону України Про регулювання містобудівної діяльності». Таким чином зведення тимчасових споруд є видом будівельних робіт. А за таких обставин твердження відповідача, що встановлення тимчасових будівель не є по суті будівництвом, суперечить як чинному законодавству, так і матеріалам справи. З поданих фото вбачається, що ці модульні будиночки (конструкції) призначені для проживання (чи постійного, чи тимчасового) людей. Звісно, це не є будівництвом капітальних житлових будівель в контексті Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», але знаходження таких конструкцій в межах охоронної зони є небезпечним для їх експлуатації. Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» встановлена заборона будувати огорожі для відокремлення земельних ділянок приватної власності. З поданий фото вбачається, що на земельній ділянці відповідачка встановила споруди та фактично відокремила їх парканами. Дійсно, ці огорожі знаходяться вглибині земельної ділянки. Але законом встановлена заборона на огорожу для відокремлення ділянок приватної власності. Закон не містить заборону лише на встановлення зовнішньої огорожі або відокремлення лише по межі. Крім того, Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» встановлена заборона будувати взагалі будівлі та споруди, встановлювати огорожі, а не лише щодо капітального будівництва і не лише огорожі, що відокремлюють внутрішні частини. Відповідач, заперечуючи проти позову, не надав доказів того, що встановлені ним будівлі та споруди, огорожа знаходяться поза межами охоронних зон, відсутнє посилання щодо неможливості дізнатись про знаходження поблизу земельної ділянки магістрального трубопроводу, оскільки так відомості є загальнодоступними. Оскільки з наданих суду доказів не можливо встановити чи будівлі, фундамент та огорожа повністю чи в частково знаходиться в охоронній зоні, тому вимоги підлягають задоволенню в частині знесення будівель, фундаменту, огорожі, що знаходяться в межах охоронної зони. Ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Суд також враховує, що в матеріалах цивільної справи містяться копії актів про достовірне нанесення газопроводів високого тиску, що проходять по Києво-Святошинському районі (на даний час Обухівський район), накладення будівель та огорожі вбачається на схемі, копії роздруківок відповідних оголошень у газетах «Час Київщини» та «Урядовий кур`єр», а також фотографія з зображенням знаку, яким позначена охоронна зона магістрального газопроводу, що спростовує твердження про те, що документація на земельну ділянку не містить обмеження у її використанні та власник не був обізнаний про будь-які обмеження у використанні землі. Вирішуючи спір суд вважає, що можливість здійснення перебудови чи реконструкції, переміщення будівель, огорож є прерогативою добровільного виконання відповідачем вимог Закону щодо охоронних меж та не є предметом позову. У порядку виконання рішення суду сторони не позбавлені можливостей укласти мирову угоду. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed