Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON] про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач та її дитина більше року не проживають в житловому будинку [ADDRESS] , власником якого він є. В зв`язку з викладеним вважає, що відповідач та її дочка втратили право на житло і просить прийняти відповідне судове рішення. Вказаний позов надійшов до суду 15 листопада 2022 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 22 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 11 січня 2023 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, позивачем не надано належних доказів, щодо наявності перешкод у користуванні своєю власністю. 26 січня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Належним чином повідомлена відповідачка та її представник в судове засідання не з"явилися, надали заяву про розгляд справи у їх відсутнсоті. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №199405 від 20.03.2003, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON] , на підставі договору дарування р№135 від 25 лютого 2003 року. [PERSON] та її неповнолітня дитина - [PERSON] , 2011 року народження, зареєстровані у вказаному житловому будинку, що підтверджується довідкою №1926 від 08.11.2022, виданою Антонівською сільською радою Рівненської області. Згідно Акту обстеження від 08.11.2022, складеного постійною комісією Антонівської сільської ради, в [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1986 року народження, [PERSON] , 1976 року народження, [PERSON] , 2011 року народження, однак на момент обстеження - проживає власник будинку - [PERSON] . А як зазначено в письмових поясненнях свідків [PERSON] [PERSON] , справжність підпису яких посвідчено секретарем виконавчого комітету Антонівської сільської ради Вараського району Рівненської області, [PERSON] разом із своєю дочкою [PERSON] більше року не проживають в [ADDRESS] . Вище вказані особи проживають в [ADDRESS] . Згідно інформації Городецького старостинського округу Сарненської міської ради №15/12/04-876/2 від 17.11.2022, [PERSON] проживає без реєстрації по [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву представник відповідачів також вказує дану адресу. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як вбачається з ч.3 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житлового будинку втрачає право на користування цим житлом в разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між членом сім`ї та власником житла, або законом. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Як роз`яснено у п.34 та п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, згідно з положеннямист. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У відповідності до ст.29 Цивільного Кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки судом встановлено, що мати та її неповнолітя дитина: [PERSON] , 2011 року народження, проживають в [ADDRESS] , саме це житло є також і місцем постійного проживання малолітньої. При цьому, обов`язок щодо забезпечення належних умов проживання та утримання неповнолітніх дітей покладається саме на їх батьків. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що саме на відповідачку покладається обов`язок забезпечити можливість реєстрації своєї дитини за її фактичним місцем проживання. В той же час, позивач [PERSON] такого обов`язку не має. При цьому відповідачкою не надано будь-яких доказів того, що в разі визнання малолітньої [PERSON] , такою, що втратила право на житло у будинку [PERSON] , її права будуть порушені будь-яким способом. Наведене, на думку суду, свідчить про наявність підстав для повного задоволення позову [PERSON] . Наявність у відповідача реєстрації в житловому будинку порушує право власності позивача, а тому суд вважає, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Вимоги про повернення судового збору позивач не пред"являв. Враховуючи викладене,

Outcome: approved