Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

03.08.2022 р. АТ «Європейський промисловий банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати недійсними договори купівлі-продажу від 23.01.2020 р., за якими [PERSON] відчужив своїй матері [PERSON] належні йому на праві власності домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій розміщений цей будинок за кадастровим номером 5910300000:01:015:0088. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані позивачем договори були укладені між сторонами з метою ухилення відповідачем [PERSON] від виконання зобов`язання за кредитним договором від 27.08.2018 р., заборгованість за яким була стягнута рішенням Господарського суду м. Києва від 04.08.2020 р. Тобто, позивач вважає, що відповідач вжив недобросовісні дії та вчинив фіктивні правочини на шкоду позивачу як кредитору і позбувся наявного у себе майна з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, а тому вказані правочини є недійсними (т.1 а.с.2-5). Ухвалою суду від 04.08.2022 р. позов залишено без розгляду через недоліки, пов`язані зі сплатою судового збору (т.1 а.с.50). Ухвалою суду від 30.08.2022 р., після усунення позивачем недоліків, суд відкрив провадження у справі та з урахування обставин справи вирішив розглянути її у порядку загального позовного провадження (т.1 а.с.62). Призначене у цій справі на 13.09.2022 р. та 06.10.2022 р. підготовче судове засідання було відкладене у зв`язку із клопотаннями сторін (т.1 а.с.73-74, 81-85). У підготовчому судовому засіданні 09.11.2022 р. за клопотанням представника відповідача судом оголошено перерву та поновлено відповідачу строк на подання відзиву на позов (т.1 а.с.184). Призначене на 08.12.2022 р. підготовче судове засідання було відкладене у зв`язку із клопотанням представника позивача (т.1 а.с.189-193). 29.12.2022 р. суд закрив підготовче судове засідання. Сторони, під час підготовчого засідання будь-яких клопотань не заявляли та нових доказів не долучали і не заперечували проти закриття підготовчого судового засідання (т.1 а.с.206). 29.11.2022 р. до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , у якому він проти позову заперечував та зазначив, що відчуження будинку та земельної ділянки були здійснені ще до того як позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення боргу за кредитним договором, а тому це не було пов`язано із судовою справою про стягнення боргу. Крім того, зобов`язання за кредитним договором були забезпечені заставою, а тому є недоведеними твердження позивача про необхідність визнання оспорюваних договорів недійсними як таких, що укладені з метою ухилення від виконання рішення суду. Спірні правочини були направлені на реальне настання наслідків так як відповідач [PERSON] користується тим майном, що було набуте нею в результаті цих правочинів, а твердження позивача про фраудаторність правочинів не доведене (т.1 а.с.122-183). 12.01.2023 р. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що відповідач [PERSON] відчужуючи майно за спірними договорами був добре обізнаний про прострочену заборгованість за кредитним договором і міг передбачити негативні наслідки для себе. Звернення стягнення на заставне майно не проведено і це не стосується предмету позову (т.1 а.с.210-221, т.2 а.с.1-16). 17.01.2023 р. до суду від представника відповідача [PERSON] надійшли заперечення, у яких він звертав увагу суду на те, що спірні договори були укладені ще до направлення відповідачу вимоги про погашення боргу та до ухвалення рішення суду про стягнення заборгованості. Твердження позивача про відсутність заставного майна спростовуються наданими доказами (т.1 а.с.230-250). Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою, зареєстроване на [PERSON] на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 23.01.2020 р. (т.1 а.с.32-35). Тексти цих договорів сторонами суду не надавались і клопотання про їх витребування не заявлялись. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. \~ \~ \~ \~Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст.656 ЦК). \~ \~ \~ \~Згідно із ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 р., від 23.08.2017 р. у справі № 306/2952/14-ц. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 369/11268/16-ц, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У постанові Верховного Суду від 14.01.2020 р. у справі № 489/5148/18, зазначено, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). У постанові Верховного Суду від 20.05. 2020 р. у справі № 922/1903/18, зазначено, що боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. \~ \~ \~ \~Повертаючись до обставин цієї справи, суд встановив наступне. Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 р. було встановлено, що 27.08.2018 р. між АТ «Європейський промисловий банк» та ТОВ «Майстер Технологій» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит на загальну суму 4\~991 000, 00 грн. Дата остаточного повернення всіх сум кредиту 26.02.2020 р. включно. Також, 27.08.2018 р. між АТ «Європейський промисловий банк», ТОВ «Майстер Технологій» та [PERSON] був укладений договір поруки, відповідно до умов якого останній прийняв на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором в тому ж обсязі, в тому ж порядку та в строки, що і позичальник. Оскільки борг за кредитним договором не був погашений у обумовлені договором строки та на вимоги банку, останній скористався наданим йому правом та направив відповідачам вимогу від 03.02.2020 р. про дострокове повернення кредиту. Так як кредит не був повернутий, суд задовольнив позов АТ «Європейський промисловий банк» та стягнув на його користь солідарно з ТОВ «Майстер Технологій» і [PERSON] 4\~850 000 грн. простроченої заборгованості за кредитом, 449\~526, 73 грн. заборгованості за процентами, 37\~803, 84 грн. пені (т.1 а.с.19-22). Постановою приватного виконавця від 27.02.2020 р. накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] (т.1 а.с.23). Постановою приватного виконавця від 06.01.2021 р. відкрито виконавче провадження на щодо виконання рішення Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 р. про стягнення з [PERSON] боргу за кредитом (т.1 а.с.24). Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 р. [PERSON] обмежено у праві виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 р. (т.1 а.с.30-31). Також судом встановлено, що 27.08.2018 р. між АТ «Європейський промисловий банк» та ТОВ «Майстер Технологій» був укладений договір застави, відповідно до умов якого останнє для забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 27.08.2018 р. передало банку у заставу обладнання за погодженою ціною на суму 6\~400\~000,00 грн. (т.1 а.с.137-154). 07.04.2020 р. приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис щодо звернення стягнення на вказане заставне майно та 15.04.2020 р. приватним виконавцем відкрито виконавче провадження на підставі цього виконавчого напису (т.1 а.с.155-167). Проаналізувавши надані сторонами докази та встановлені на їх підставі факти, суд зазначає що позивачем не доведено тієї обставини, що оспорювані договори були укладені з метою уникнення звернення стягнення кредитором на майно першого відповідача. Зокрема, з матеріалів справи слідує, що спірні договори були укладені 23.01.2020 р. У той же час, як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 04.08.2020 р., солідарний обв`язок щодо повернення кредиту у першого відповідача, як у поручителя, виник після висунення банком 03.02.2020 р. вимоги про дострокове повернення кредиту. Отже, позивачем не доведено наявність у першого відповідача на момент укладення оспорюваних договорів конкретного грошового зобов`язання перед позивачем. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів про те,\~\~що перший відповідач, укладаючи оспорювані правочини, мав намір на ухилення від виконання певних зобов`язань та спрямував свої дії на фіктивний перехід права власності на своє нерухоме майно до близького родича (матері) з метою приховати це майно від виконання за його рахунок зобов`язання. Зокрема, у судовому засіданні представник відповідачів аргументував, що купівля-продаж домоволодіння [ADDRESS] була обумовлена тим, що у цьому будинку постійно проживали батьки першого відповідача і цей будинок дістався йому у спадок після смерті батька. Матір першого відповідача продовжує проживати у цьому будинку та користуватись ним за призначенням, а відповідач у цьому будинку не проживає. Тому перехід права власності на цей будинок від сина до матері не вказує на приховану волю сторін договору. Відповідач же не спростував зазначених тверджень та не привів серйозних аргументів, які б давали підстави сумніватись у реальності оспорюваних правочинів. Крім того, суд звертає увагу й на те, що метою фраудаторного правочину є завдання шкоди інтересам кредитора, його майновим правам. Якщо результат дій боржника не спричинить шкоди кредиторові, то ставити питання про фраудаторність будь-якого правочину неможливо, оскільки немає негативних наслідків. З матеріалів справи слідує, що кредит, зобов`язання за яким виникло у першого відповідача, був забезпечений заставою. З урахуванням доказів, які надав представник відповідача щодо наявності заставного майна, позивач не довів настання негативних наслідків, оскільки не спростовано тієї обставини, що борг можливо задовольнити за рахунок заставного майна. На підставі викладеного, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні письмові докази, надавши їм оцінку, з урахуванням того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що на момент укладення спірних договорів відповідачі діяли з метою порушення прав позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки першим відповідачем було документально підтверджено понесення витрат на професійну правничу допомогу (т.1 а.с.168-173, 239-240), то їх слід стягнути з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved