Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

У грудні 2022 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя у якому просить суд здійснити поділ квартири за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином: визнавши за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 40,30 кв. м., житлова 17.40 кв. м. В обгрунтування своїх позовних вимог вказує, що з 09.08.1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2005 придбано квартиру [ADDRESS] , квартира зареєстрована на відповідача. Після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. З моменту розірвання шлюбу та по теперішній час квартирою користується саме відповідач. Оскільки, квартира була придбана разом з відповідачем в період шлюбу, він належить ним, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а вона має намір поділити вищезазначене майно. Враховуючи викладене позивач просила розділити сумісно набуте майно за час шлюбу між позивачем та відповідачем, визнати за нею частину квартири. Ухвалою суду від 27.12.2022 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Представник позивача в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомив, в той же час скористався своїм право на подачу відзива, в якому вказав, що повністю погоджується з доводами позовної заяви та нормами законодавства, на які посилається позивач щодо її права на частини квартири. Також погоджується, що квартира належить їм обом в рівних частинах, оскільки подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] придбана позивачем та відповідачем за час шлюбу, тому належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Вказав, що між ними немає домовленостей з приводу користування майном. Позовні вимоги щодо розподілу квартири визнає. Таким чином, вислухавши учасника цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, і визнання позовних вимог відповідачами, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що з 09.08.1997 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2005 придбано квартиру [ADDRESS] , квартира зареєстрована на відповідача. Після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. З моменту розірвання шлюбу та по теперішній час квартирою користується саме відповідач. Оскільки, квартира була придбана разом з відповідачем в період шлюбу, він належить ним, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а вона має намір поділити вищезазначене майно. Враховуючи викладене позивач просила розділити сумісно набуте майно за час шлюбу між позивачем та відповідачем, визнати за нею частину квартири. Це майно за законом є спільним майном подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За нормами Сімейного Кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України у випадку поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належне подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином незалежно від розірвання шлюбу сторони можуть поділити майно подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 Сімейного Кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд вважає можливим поділити майно подружжя відповідно до запропонованого позивачем в позовній заяві порядку з яким погодився відповідач, та який на думку суду відповідає нормам діючого Сімейному Кодексу України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що позивач належним чином довів свої позовні вимоги. Тому, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, враховуючи визнання позову відповідачем - позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги на користь позивача з відповідача стягується 50 відсотків судового збору, а інші 50 відсотків повертаються позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved