Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

30.08.2022 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила визнати квартиру, загальною площею 71,9 кв.м., що знаходиться в будинку за адресою: [ADDRESS] , її особистою приватною власністю. В обґрунтування вказала, що 30 жовтня 2012 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі № 344/17883/21 від 17 лютого 2022 року розірвано. Позивач та відповідач уже близько 9 років проживають окремо, хоча шлюб було розірвано тільки 17 лютого 2022 року. Вказує, що з жовтня 2013 року змушена була змінити місце проживання, спільно з відповідачем не проживала. Зазначила, що проживає та працює у Франції, місто Париж, що підтверджується закордонним паспортом № [NUMBER] . У травні-червні 2016 року, з метою купівлі квартири для себе нею було укладено договір купівлі майнових прав, а саме 03 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Галицька» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір № 17104, позивач приїжджала в Україну на кілька днів по тимчасовому посвідченню Франції. У липні 2018 року, з метою уже отримання квартири у власність, по закінченню будівництва будинку, позивач приїжджала в Україну по тимчасовому посвідченню виданому в Франції. Наполягає, що майно, набуте нею квартира є її особистою приватною власністю, оскільки було придбане лише на її особисті кошти, оскільки [PERSON] , як зазначено вище, починаючи з 2013 живе та працює у Франції. До моменту купівлі квартири, позивач працювала помічником ландшафтного дизайнера, що підтверджується довідкою з місця роботи «ІНТЕГРАЛ БАТІМАН СЕРВІС» від 02.01.2016 року. Представник позивача адвокат Голуб Г.С. подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про причини неявки не сповістив, правом надання відзиву не скористався, у зв`язку з чим вирішено провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Згідно ст. 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Галицька» (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено Договір № 17104 (надалі - Договір) (а.с.32-34). Відповідно до пункту 1.1. Договору, Продавець, який виконує функції Забудовника, зобов`язується передати у власність Покупця об`єкт нерухомого майна, який буде створений Продавцем у майбутньому, а Покупець зобов`язується прийняти цей об`єкт у відповідності до умов цього Договору та оплатити його. Пунктом 1.2. Договору передбачено, що об`єктом нерухомого майна за цим Договором до завершення будівництва та введення в експлуатацію є майнові права на двохкімнатну квартиру за проектним № 104 на 6 (шостому) поверсі, загальною площею 71, 9 (сімдесят одна ціна дев`ять десятих) м.кв. житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Згідно Витягу затвердженого ТОВ «Будівельна компанія «Галицька» (копія додається, оригінал знаходиться у позивача), [PERSON] входила до переліку інвесторів, які брали участь в інвестуванні та фінансуванні об`єкта будівництва на [ADDRESS] (а.с.35). Відповідно до Довідки від 25 грудня 2016 року (а.с.36), станом на 25 грудня 2016 року [PERSON] проведено розрахунок в повному обсязі згідно Договору № Г/104 від 03 червня 2016 року по квартирі [ADDRESS] . 16 липня 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Галицька» та [PERSON] було складено Акт прийому-передачі квартири (а.с.37), згідно якого позивачка прийняла окреме житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . Згідно Витягу № 131533323 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 липня 2018 року квартира, двокімнатна, загальною площею 71,9, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , належить [PERSON] , розмір частки якої становить 1/1. Згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 09 грудня 2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 1587 (а.с.12) Судом встановлено, що під час придбання квартири сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки рішення суду яким шлюб розірвано вступило в законну силу 21 березня 2022 року. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтями 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ^набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з наявних у справі доказів, що однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , була придбана позивачкою, оскільки джерелом її набуття були виключно кошти, які отримані позивачкою в якості заробітної плати за місцем роботи в Франції, а саме в компанії «Інтеграл Батіман Мервіс», де згідно довідки [PERSON] працювала на посаді помічника ландшафтного дизайнера з 02.01.2014 року по 31.12.2015 року (а.с.44) та отримувала доходи, які підтверджені довідками з місця роботи, таким чином вказана квартира була придбана позивачем за особисті грошові кошти, тому вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю позивача. Ці обставини не спростовані відповідачем, а тому позов обґрунтовано належними правовими підставами та підлягає задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст..ст. 57, 60, 63, 65, 68, 69, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст.10,81,259,263-265,280-284,289 ЦПК України, суд,

Outcome: approved