Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

04.11.2022 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 500000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його батька, без утримання податку з доходів фізичних осіб та всіх інших обов`язкових платежів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що являється сином [PERSON] , який 05.11.1999 року, під час виконання трудових обов`язків на ш. "Гвардійська" Криворізького державного залізорудного комбінату, загинув внаслідок нещасного випадку на виробництві. Відповідно до Акту про нещасний випадок, - нещасний випадок є таким, що пов`язаний з виробництвом. Вважає, що вина відповідача полягає в тому, що підприємство не створило для працівників безпечні умови праці. Внаслідок смерті батька зазнав моральних страждань, які оцінює в 500 000 грн., які полягали в тому, що він втратив близьку для себе людину коли йому було 10 років, внаслідок чого зазнав порушень душевної рівноваги, втратив соціальні зв`язки, має постійну апатію до всіх важливих процесів, які відбуваються навколо нього. За життя батько завжди був для нього опорою в організації життя, побуту, виховував його як чоловіка. Батько позивача загинув з вини відповідача у такий особливий для позивача час, коли він потребував особливої батьківської опіки і виховання, оскільки саме в цей час мало б відбуватись становлення позивача як чоловіка і участь в цьому батька мало б стати вкрай важливою. Весь підлітковий вік і початок дорослого життя провів без належного батьківського чоловічого виховання, внаслідок чого був позбавлений можливості отримувати позитивні емоції від життя, турботу, допомогу в організації життя та побуту, у вихованні, в тому числі матеріальне забезпечення, які отримував до смерті батька. 07.11.2022 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 20.02.2023 року на адресу суду надійшов відзив, з якого вбачається, що відповідач визнає позовні вимоги частково, а саме в розмірі 33 500 грн., посилаючись на те, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в листопаді 1999 року, тому на спірні правовідносини поширюється дія Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 року №472. Згідно п.11 Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін, рішення комісії по трудових спорах, рішення суду. Також зазначили, що вважають розмір відшкодування моральної шкоди значно завищений, оскільки розмір моральної шкоди в редакції Правил, яка діяла на час настання нещасного випадку з батьком позивача не може перевищувати150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Крім того, зазначив, що позивач в порушення ст. ст. 77, 78 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, на підтвердження факту моральної шкоди; та заперечував проти задоволення вимоги позивача про стягнення суми в рахунок відшкодування моральної шкоди без урахування податків та зборів. У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення (виклику) учасників справи та не проводячи судове засідання. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с.6). [PERSON] працював на шахті «Гвардійська» Криворізького державного залізорудного комбінату, правонаступником якого є Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», машиністом навантажувальної машини, стаж робити за професією, під час якої стався нещасний випадок 4 роки (а.с.7-8). 05.11.1999 року з [PERSON] під час виконання трудових обов`язків на ш.«Гвардійська» Криворізького державного залізорудного комбінату державної акціонерної компанії «Укррудпром» Міністерства промислової політики України стався нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, про що складено Акт № 15 від 23.11.1999 року, відповідно до якого нещасний випадок стався за таких обставин: 05.11.1999 року в другу зміну за завданням начальника дільниці №12 [PERSON] гірничим майстром [PERSON] було видано наряд машиністу навантажувальної машини [PERSON] на прибирання гірничої маси, випущеної на підошву виробки під люком АШЛ, навантажувальної машини ППН 3 в вагони в орт-заїзді 228 гор.1110м., гірничоробочому очисного забою з правом ведення вибухових робіт та управління електровозом [PERSON] - на управління електровозом з вагонами, з метою навантаження в них гірничої маси та ведення вибухових робіт в кінці зміни. Прохідникам [PERSON] , [PERSON] та іншим - ведення робіт по проходженні вироботок. На початку зміни об 11 год. [PERSON] та [PERSON] підготували навантажувальну машину, електровоз з вагонами та приступили до прибирання гірничої маси. В процесі роботи були завантажені гірничою масою два вагони та виставлені в північний польовий штрек. За свідченнями [PERSON] при завантаженні третього вагону [PERSON] зупинив навантажувальну машину, підійшов до [PERSON] та дав команду подати вагон до місця навантаження. Після цього [PERSON] підійшов до навантажувальної машини. [PERSON] сів в електровоз і не подавши попереджувальний звуковий сигнал, не переконавшись у місці знаходження [PERSON] , почав рух складом в сторону навантажувальної машини. Почувши крик, він зупинив склад і від`їхав назад. Вийшовши з електровозу і підійшовши до ППН3, [PERSON] побачив травмованого [PERSON] , лежачого на габаритній стороні орт-заїзду біля навантажувальної машини. Прибувши до місця події [PERSON] разом з Василевським ВВ. Доставили [PERSON] до стволу шахти, де фельдшером медпункту йому була надана медична допомога. Після цього його вивезли на поверхню шахти. Автомобілем швидкої допомоги [PERSON] був доставлений у 8-му міську лікарню, де під час операції, в 18 годин 30 хвилин помер. Комісія , оглянувши місце нещасного випадку, вивчивши технічну документацію, опитавши свідків, ознайомившись з висновками експертної комісії та судово-медичної експертизи, дійшла висновків: електровоз типу К14 №11 був випущений на лінію з несправною звуковою сигналізацією; рухомий склад був приведений в рух без подачі попереджувального сигналу і знаходження машиніста навантажувальної машини в безпечному місці, внаслідок чого [PERSON] був притиснутим рухомим вагоном до навантажувальної машини (а.с.9). Комісія дійшла висновку, що причина нещасного випадку: приведення в рух рухомого складу без попереджувального сигналу і перебування машиніста навантажувальної машини в небезпечній зоні, а також низька трудова дисципліна серед працівників шахти. (а.с.7-8). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернівської районної ради міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.11.1999 року (а.с.15). Згідно Додатку №2 до Акту Форми Н-1 №15 від 23.11.1999 року особи, які допустили порушення законодавства про охорону праці є гірник очисного забою [PERSON] , гірничий майстер [PERSON] , енергетик цеху [PERSON] , начальник цеху [PERSON] , в.о. головного інженера шахти [PERSON] . Згідно зі ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави . Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 5 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Ухвалюючи рішення по зазначеній справі, суд керується вимогами ст. ст. 173, 153 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1993 рік, й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку зі смертю на виробництві. Згідно зі ст. ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст.450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до ч.2 ст.456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ч.1, 3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці. Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Відповідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Виходячи з аналізу наведених норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). З огляду на вищезазначене вбачається, що внаслідок незабезпечення відповідачем безпечних умов праці Позивач втратив свого батька. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому його душевні страждання будуть тривати і надалі. Також суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 6 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р. N 2694-XII (зі змінами та доповненнями), які діяли на час виникнення правовідносин, передбачено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Стаття 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає доведеним що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування на підставі ч. 2 ст. 1168 ЦК України, яка передбачає відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи членам її сім`ї. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги до відповідача є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. З письмових матеріалів справи встановлено, що позивач зазнає моральних страждань, оскільки внаслідок смерті батька, яка настала коли він був у віці 10 років, та відповідно весь підлітковий вік і початок дорослого життя провів без належного батьківського чоловічого виховання, був позбавлений можливості отримувати позитивні емоції від життя, турботу, допомогу в організації життя та побуту, у вихованні, в тому числі матеріальне забезпечення, які отримував до смерті батька. Позивач залишився без любові зі сторони батька, без підтримки. Отже смертю батька позивачу завдано глибоких моральних страждань. При визначенні розміру відшкодування, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно яких розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Так, визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд виходить з засад розумності, виваженості та справедливості, та враховує, характер та обсяг його душевних страждань, в зв`язку зі смертю близької людини, враховує той факт, що дійсно позивач є сином померлого; наслідки викликані заподіяною шкодою - смертю найбільш близької людини; перенесені та діючі у теперішній час душевні страждання та переживання; тривалість перенесених страждань; зміни в житті викликані смертю батька, час, що пройшов з моменту смерті близької людини та до моменту звернення до суду, та стягує з відповідача моральну шкоду в розмірі 300 000 гривень. Враховуючи зміни до податкового законодавства, які набули чинності з 23 травня 2020 року згідно із законом України № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», відповідно до яких стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди є доходом, який підлягає оподаткуванню на час виконання рішення суду. Враховуючи викладене, у разі якщо виплата немайнової (моральної) шкоди за рішенням суду здійснюється податковим агентом на користь фізичної особи платника податків, то сума такої шкоди не включається до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Оскільки сума стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди складає 300 000,00 грн., що значно перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, як це передбачено законом, тому в даному випадку, підлягає стягненню моральна шкода, з урахуванням податків і зборів фізичних осіб. У відповідності до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 3000,00 грн. З огляду на вищевикладене, на підставі ст. ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст. 440-1 ЦК УРСР,

Outcome: partial