Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.12.2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 288-Ф/07. За умовами п. 1.1 Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в сумі 35 000, 00 дол. США на строк з 07.12.2007 року по 06.12.2019 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком з однієї сторони та [PERSON] та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 07.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозова С. В., зареєстрований в реєстрі за № 9721. Згідно п. 1.1 Договору іпотеки, цей договір забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору № 288-Ф/07 від 07.12.2007 року, укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником - [PERSON] . За умовами кредитного договору Позичальник зобов`язаний Іпотекодержателю не пізніше 06.12.2019 року повернути кредит у розмірі 35 000, 00 дол. США, наданий на споживчі потреби, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором. Згідно пункту 2.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є: нерухоме майно - квартира [ADDRESS] та належить Іпотекодавцям: [PERSON] в 1/3 частині та [PERSON] в 2/3 частинах. Враховуючи зазначене вище, Банк свої зобов`язання а кредитним договором виконав, проте відповідачами не виконувалися їх зобов`язання належним чином. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, заборгованість за кредитним договором станом на 28.02.2021 року становить 6 749,11 дол. США, в еквіваленті за курсом НБУ складає 197 444,54 грн. та 134 062,53 грн. пені. 20.10.2021 року приватним нотаріусом КМНО Заєць І.О. було вчинено виконавчі написи № 1780 та № 1721 про звернення стягнення на квартиру, що є предметом іпотеки за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Станом на 30.05.2022 року виконавчі написи не виконано, що підтверджується виписками по рахунках. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 288- Ф/07 від 07.12.2007 року станом на 28.02.2022 року в розмірі 6 749,11 дол. США, що в еквіваленті - 197 444, 54 грн. та 134 062,53 грн. пені, а всього - 331 507,07 грн., що складається із: заборгованість за кредитом строкова - 2 429,96 дол. США, заборгованість по кредиту прострочена - 1 676,57 дол. США, заборгованість по процентам поточна - 85,66 дол. США, заборгованість по процентам прострочена - 2 556,92 дол. США, пеня за несвоєчасну сплату процентів - 55 741,78 грн., пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 78 320,75 грн.; В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором № 288-Ф/07 від 07.12.2007 року в розмірі 6 749,11 дол. США та 134 062,53 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS] та належить [PERSON] в 1/3 частині та належить [PERSON] в 2/3 частині квартири, шляхом проведення прилюдних торгів під час примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках процедури виконавчого провадження з визначенням ринкової ціни предмету іпотеки при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути сплачений судовий збір у розмірі 4972,61 грн. 20.09.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, відповідач зазначає, що відповідач частково заперечує проти позовних вимог та вважає позов необґрунтованим та таким, що частково не підлягає задоволенню з огляду на наступне. На момент звернення позивача із позовною заявою 30.05.2022 року діяв Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Зважаючи на це у позивача відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів в період дії воєнного стану та тридцять днів після його закінчення, тому позивні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів є необгрунтованим та не підлягають задоволенню. По-друге, згідно розрахунку заборгованості позивач здійснює нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строків кредитування а саме після 06.12.2019 року. Водночас Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово (наприклад, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, від 19 червня 2019 р у справі № 703/2718/16-ц, від 23 травня 2018 р. у справі №910/1238/17) звертала увагу на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. За умовами кредитного договору (п.1.1 кредитного договору) сторони погодили, що Кредит надається на строк з 07.12.2007 року по 06.12.2019 року або по день визначений в п. 3.3.11. цього договору, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи банку кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Отже, строк кредитування позичальника є таким, що закінчився 06.12.2019 року, як і його право законно користуватися позиченими коштами. Тому після зазначеної дати позивач не має правових підстав для нарахування відсотків поза строком дії договору, а також пені на вказані відсотки, а тому такі вимоги є безпідставними по суті. При цьому, з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування позивачем продовжувалося після 06.12.2019 року, незважаючи на те, що строк дії договору встановлено до 06.12.2019 року. Крім того, з огляду на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором про споживчий кредит, відповідач звільнений від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором під час дії карантину. Враховуючи наведені положення Цивільного кодексу України, та те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СOVID-19" на усій території України встановлено з 12.03.2020 року карантин, починаючи з 12.03.2020 року нарахування позивачем штрафних санкцій, зокрема: пені за несвоєчасну сплату процентів, пені за несвоєчасне погашення кредиту, заборгованості за несвоєчасне погашення процентів (3% річних), заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту (3% річних) є безпідставним та необгрунтованим. На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 11.10.2022 року від представника позивача до суду надійшла Заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд з [PERSON] на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 288-Ф/07 від 07.12.2007 року у розмірі: заборгованість по кредиту у розмірі 4106, 53 доларів США, заборгованість по процентам у розмірі 2642, 58 доларів США, пеню за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 78320, 75 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 55741,78 грн., 3 % за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 230,15 доларів США, 3 % за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 163,86 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 5145,50 грн.; В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ АБ «Укргазбанк» за кредитним договором № 288-Ф/07 від 07.12.2007 року в розмірі 7143,12 дол. США та 134 062,53 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та процентів, звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS] та належить [PERSON] в 1/3 частині та належить [PERSON] в 2/3 частині квартири, шляхом проведення прилюдних торгів під час примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки в рамках процедури виконавчого провадження з визначенням ринкової ціни предмету іпотеки при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути сплачений судовий збір у розмірі 5145,50 грн. 07.11.2022 року від представника позивача до суду надійшла Відповідь на відзив, відповідно до якої представник зазначає, що у відзиві на позов позивач зазначає про те, що згідно розрахунку позивач здійснює нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто після 06.12.2019 року. Разом з тим, відповідно до п. 3.1.7. кредитного договору, Банк зобов`язався, зокрема, нараховувати проценти за зобов`язаннями позичальника за період з дня одержання кредиту до дня його погашення. Проценти нараховуються на залишок заборгованості по кредиту. З наведеного можна зробити висновок про правомірність нарахування процентів в періоди, що зазначені в розрахунку заборгованості. На підставі викладеного представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 22.12.2022 року від представника відповідача до суду надійшла Заява про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України (зменшення неустойки), відповідно до якої зазначено, представник просить суд застосувати ч. 3 ст. 559 ЦК України та зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів, пені за несвоєчасне погашення кредиту, заборгованості за несвоєчасне погашення кредиту (3% річних), заборгованості за несвоєчасне погашення процентів (3% річних). 22.12.2022 року від представника відповідача до суду надійшла Заява про застосування строків позовної давності, відповідно до якої зазначає, що оскільки за умовами договору позивач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 15 числа кожного місяця впродовж строку кредитування до 06.12.2019 року, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. На підставі викладеного представник просить суд застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення щомісячних платежів по кредиту за період 01.01.2008 року по 16.04.2019 року; щодо стягнення щомісячних платежів по сплаті процентів за період 01.01.2008 року по 16.04.2019 року; щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту за період 16.06.2018 року по 16.04.2019 року; щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів за період 01.03.2018 року по 16.04.2019 року; щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів (3% річних) за період 01.03.2018 по 16.04.2019 року; щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту (3% річних) за період 16.08.2018 року по 16.04.2019 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 07.12.2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 288-Ф/07. За умовами п. 1.1 Кредитного договору, Банк надав Позичальнику кредит в сумі 35 000, 00 дол. США на строк з 07.12.2007 року по 06.12.2019 року, із сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору в забезпечення зобов`язань за дійсним договором Банком прийнято в іпотеку нерухоме майно-квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , згідно з умовами договору іпотеки від 07.12.2007 року. Відповідно до п. 3.3.1, 1.1 Кредитного договору Позичальник зобов`язується повернути кредит у сумі 35 000,00 дол. США не пізніше 06.12.2019 року в строки передбачені графіком погашення кредиту та відповідно до п. 3.3.4 Кредитного договору сплачувати проценти за користування кредитними коштами щомісячно, виходячи із процентної ставки визначеної п. 1.1, щомісячно у строк не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем нарахування процентів. Відповідно до п.3.3.3 Кредитного договору, позичальник зобов`язувався здійснювати повернення суми кредиту на рахунок № [NUMBER] , відкритий у АБ «Укргазбанк», код банку 320478, щомісячно з 1 (першого) по 15-е (п`ятнадцяте) число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі не менше 1/144 від суми отриманого кредиту, що становить 243,06 дол. США. Згідно з п.3.3.4 Кредитного договору щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця та в день закінчення строку, на який наданий кредит у відповідності з п.1.1. цього Договору, а також у день дострокового повного погашення заборгованості по кредиту (для процентів), Позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за користування кредитними коштами, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п.1.1 цього Договору, на рахунок № [NUMBER] , відкритий в АБ «Укргазбанк». У разі виникнення простроченої заборгованості за кредитом сплачувати проценти за користування кредитом виходячи з процентної ставки, встановленої п. 3.1.10 цього договору, починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості за кредитом та пеню у розмірі 0,1% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Згідно п. 3.1.10 кредитного договору, на залишок простроченої заборгованості за кредитом проценти нараховувати, виходячи з процентної ставки зазначеної у п. 1.1 збільшеної на 1 % (один процент), починаючи з дня виникнення простроченої заборгованості. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, у разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. 15.07.2021 року відповідачу [PERSON] був направлений Лист-вимога за вих. № 110/27315/2021 про повернення кредиту, яку останній отримав 27.07.2021 року, однак до цього часу її не виконав. Отже, вимога позивача в частині стягнення простроченої заборгованості по кредиту доведена належними та допустимими доказами, ґрунтується на законі та договорі, а тому з [PERSON] на користь позивача слід стягнути за кредитним договором від 07.12.2007 року у розмірі: заборгованість по кредиту у розмірі 4106, 53 доларів США, заборгованість по процентам у розмірі 2642, 58 доларів США. Що стосується вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів та несвоєчасне погашення кредиту, то слід зазначити наступне. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім простроченої заборгованості по кредиту, стягнути пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 55741,78 грн. та пеню за несвоєчасне погашення кредиту. Вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10 цс 18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі ст. 599 та ч.4 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому вказала, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). З урахуванням того, що Кредитний договір №288-Ф/07 від 07.12.2007 року діяв до 06.12.2019 року, позовна вимога щодо стягнення пені за несвоєчасну сплату процентів, які становлять 55741,78 грн. підлягає частковому задоволенню, а саме вказана пеня за несвоєчасну сплату процентів підлягає стягненню за період до грудня 2019 року в сумі 29249,63 грн. (згідно розрахунку нарахування заборгованості за кредитним договором №288-Ф/07 від 07.12.2007 року). Таким чином позов ПАТ АБ «Укргазбанк» підлягає частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути пеню за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 78320, 75 грн., пеню за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 29249, 63 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту та за несвоєчасне погашення процентів, то слід зазначити наступне. Положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене наведеною законодавчою нормою нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. У постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 375/998/15-ц роз`яснено, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. З урахуванням того, що Кредитний договір №288-Ф/07 від 07.12.2007 року діяв до 06.12.2019 року, позовна вимога щодо 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 230,15 доларів США та 3% річних за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 163,86 доларів США, підлягає частковому задоволенню, а саме 3% річних підлягають стягненню за період після грудня 2019 року. Таким чином, позов ПАТ АБ «Укргазбанк» в цій частині підлягає частковому задоволенню та з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 3 % за несвоєчасну сплату кредиту у розмірі 143, 11 доларів США, 3 % за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 81, 22 доларів США. Що стосується вимог позивача про звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] укладено Договір іпотеки від 07.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Морозовим С. В., зареєстрований в реєстрі за № 9721. Згідно п. 1.1 Договору іпотеки, цей договір забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору № 288-Ф/07 від 07.12.2007 року, укладеного між Іпотекодержателем та Позичальником - [PERSON] . За умовами кредитного договору Позичальник зобов`язаний Іпотекодержателю не пізніше 06.12.2019 року повернути кредит у розмірі 35 000,00 дол. США, наданий на споживчі потреби, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,5% та штрафні санкції у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором. Згідно пункту 2.1. Договору іпотеки, предметом іпотеки є: нерухоме майно - квартира [ADDRESS] та належить Іпотекодавцям: [PERSON] в 1/3 частині та належить [PERSON] в 2/3 частині квартири. Згідно п. 3.1.5. Договору іпотеки, у випадку, якщо в момент настання терміну виконання будь-якого зобов`язання за кредитним договором (сплата процентів та/або повернення кредиту), зобов`язання Іпотекодавців в повному обсязі або в частині не буде виконано, Іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами. Згідно п. 3.1.6. Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразової чи неодноразових прострочок Позичальником сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту Іпотекодержателю або порушення інших умов кредитного договору. Згідно п. 6.1. Договору іпотеки, іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов кредитного договору. Відповідно до п. 6.3. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до п. 6.5, 6.7 Договору іпотеки, за рахунок Предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, процентів, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання (а у випадках, передбачених законом, кредитним чи цим договорами, - пеню, штраф), витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за кредитним договором і зверненням стягнення та реалізації предмета іпотеки, витрати на утримання і збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, а також інших збитків, завданих порушенням умов кредитного договору або цього Договору. Відповідно до п. 6.8. Договору іпотеки, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» та з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». В силу ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від його виконання не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку». Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст.35 Закону України «Про іпотеку». Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, за змістом ч.1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", яка кореспондує ст.589 ЦК України, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Згідно зі ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленомуст.37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленомуст.38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові за результатами розгляду справи №6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, яка згідно положень ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України, ч.2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Відповідно іпотекодержатель, на переконання суду, та згідно положень ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Окрім цього, іпотечний договір, зокрема, його п. 6.3. передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог Іпотекодержателя, а відтак, суд, у даному випадку, не наділений повноваженнями вирішувати спір у названий позивачем спосіб. Зазначене узгоджується і з положеннями п.38 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 згідно якого у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (стаття 37 Закону України "Про іпотеку"), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Крім того, судом беззаперечно встановлено, що існують виконавчі написи нотаріуса №1780 та № 1721 від 20.10.2021 року, вчинені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., за якими було звернуто стягнення на квартири [ADDRESS] . Однак суд зауважує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником (постанова ВС від 10.04.2019 у справі №201/11696/16-ц). Вчинення виконавчого напису нотаріусом є способом захисту цивільних прав в позасудовому порядку. Так, кредитор (стягувач) може задовольнити свої вимоги та стягнути з боржника заборгованість шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом на борговому документі та пред`явити його до виконання. Отже, якщо рішенням суду будуть задоволені позовні вимоги в даній справі, позивач отримує передбачене законом право звернення до примусового виконання за двома виконавчими документами, що суперечить принципу неможливості двічі притягнення особи до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, тобто суперечить визначеному захисту відповідно до ст. 61 Конституції України. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Крім того, загальновідомий факт, що згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Відповідно з Указом Президента №133/2022, воєнний стан продовжено ще на 30 днів до 25 квітня, який відповідними указами в подальшому продовжено і по сьогоднішній день. Відповідно до п. 8 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» пунктом 5-2, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3115, 78 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial