Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» про стягнення середнього заробітку працівнику, призваному на військову службу під час мобілізації. В обґрунтування позову вказує, що він з березня 2018 року працював водієм в ДП «ЧАРЗ-АВТО». 09.03.2022 року його було призвано на військову службу по мобілізації, про що він 10-11 березня 2022 року повідомив відповідача та надав повідомлення [INFO] про його (позивача) мобілізацію. В силу чинного законодавства відповідач мав зберігати за ним робоче місце та середній заробіток, однак цього не зробив, в зв`язку з чим він (позивач) 25.05.2022 року звертався до відповідача із заявою про виконання вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України та просив перерахувати належну йому суму заробітної плати на банківську картку. Вказана заява була отримана відповідачем 25.05.2022 року, однак залишена без реагування. Також зазначає, що на час мобілізації його заробітна плата становила 9 500 грн., відповідно станом на 18.07.2022 року заборгована сума заробітної плати складає 43 429 грн. Оскільки відповідач порушив норми чинного законодавства, він (позивач) вимушений звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідача - Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» на його користь заробітну плату 9 500 грн. в місяць з 09.03.2022 року по день винесення рішення та зобов`язати відповідача зберігати за ним середній заробіток на час військової служби за призовом під час мобілізації. Одночасно, в позовній заяві позивач просив витребувати у відповідача довідку про його заробіток станом на 09.03.2022 року і про збільшення розміру заробітної плати водія після цієї дати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 11.08.2022 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу наданий строк на подання відзиву на позовну заяву. Від відповідача відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.11.2022 року витребувано у Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» належним чином завірену довідку щодо всіх видів доходів (заробітку) позивача [PERSON] починаючи з 09.03.2022 року по день винесення ухвали. Вказана ухвала отримана відповідачем 19.12.2022 року, однак не була ним виконана. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.01.2023 року повторно витребувано у Дочірнього підприємства «ЧАРЗ-АВТО» належним чином завірену довідку щодо всіх видів доходів (заробітку) позивача [PERSON] починаючи з 09.03.2022 року по день винесення ухвали. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. В заяві від 19.12.2022 року (а.с. 37) просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача, за довіреністю від 20.12.2022 року Толкачов Р.С. , заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що [PERSON] дійсно працював у відповідача водієм та 09.03.2022 року був призваний на військову службу. Згідно чинного законодавства відповідач мав виплачувати позивачу середній заробіток і такий середній заробіток був виплачений позивачу 02.09.2022 року шляхом перерахування середнього заробітку за період з 01.03.2022 року по 18.07.2022 року включно в загальній сумі 23 975грн. на картковий рахунок позивача, вказаний ним особисто у заяві від 11.05.2022 року. Також пояснив, що у зв`язку зі змінами у законодавстві, починаючи з 19.07.2022 року середній заробіток за позивачем уже не зберігається, тому підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку з 19.07.2022 року немає. Крім того, представником відповідача суду надано штатний розпис ДП «ЧАРЗ-АВТО» станом на 01.01.2022 року, довідку від 23.02.2023 року про доходи позивача за період з 01.03.2022 року по 18.07.2022 року, квитанцію від 02.09.2022 року про перерахування на користь позивача 23 975грн. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Згідно наказу начальника [INFO] від 09.03.2022р. №47 позивача мобілізовано на військову службу та зараховано до списків особового складу з 09.03.2022р. /а.с. 5/. На момент мобілізаційного призову на військову службу позивач працював на посаді водія в ДП «ЧАРЗ-АВТО». Згідно штатного розпису ДП «ЧАРЗ-АВТО» станом на 01.01.2022р. розмір посадового окладу по підприємству за посадою водія автотранспортних засобів складає 6 510 грн. 11.05.2022р. позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив виплатити йому середній заробіток за період проходження ним військової служби шляхом перерахування коштів на картку Приватбанку № [NUMBER] /а.с. 3/. Відповідна заява була отримана представником відповідача 26.05.2022р. /а.с. 4/. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків в період з грудня 2021р. по березень 2022р. позивач отримував заробітну плату від відповідача в розмірі 6 510 грн. на місяць /а.с. 36/. 02.09.2022р. на картковий рахунок позивача представником відповідача здійснено грошовий переказ на суму 23 975 грн., що відповідає розміру нарахованої позивачу заробітної плати за період з 01.03.2022р. по 18.07.2022р. включно, яка підлягає виплаті відповідачем. З 19.07.2022р. до теперішнього часу відповідач не здійснює нарахування та виплату позивачу середнього заробітку на час військової служби за призовом під час мобілізації. Оскільки станом на 20.07.2022р. відповідач не здійснював виплату позивачу середнього заробітку за час військової служби за призовом під час мобілізації, то позивач звернувся до суду з даним позовом. Тож між сторонами склалися трудові правовідносини та існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку роботодавця з працівником, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, що регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) та інших нормативно-правових актів України. Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП, у редакції, що діяла до 19.07.2022р., за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. 19.07.2022р. набрав чинності Закон України від 01.07.2022р. №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №2352). Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом №2352) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Також Законом №2352 внесено зміни до ст. 119 КЗпП в частині виключення норми щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Так, відповідно до п. 17 Закону №2352 внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». При цьому державою мобілізованим працівникам забезпечено виплату грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28.02.2022р. №168. Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Таким чином, держава взяла на себе обов`язок з виплати щомісячного забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та мобілізованим працівникам (зокрема, тим, що перебувають на військовій службі за контрактом) та при цьому з 19 липня 2022 року зняла цей обов`язок з роботодавців, які в умовах війни та воєнного стану мають обмежені фінансові можливості. Оскільки закон не має зворотної дії в часі, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку зберігається до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом, тобто до 18.07.2022р. включно. Враховуючи викладене, з моменту набрання чинності Законом №2352 не вбачається правових підстав для продовження нарахування та виплати роботодавцем середнього заробітку працівникам, які були прийнятті (призвані) на військову службу до 19.07.2022р. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що після призову позивача на військову службу у зв`язку з мобілізацією відповідач тимчасово затримав виплату заробітної плати позивачу у вигляді середнього заробітку. Натомість, на підставі заяви позивача від 26.05.2022р. представником відповідача 02.09.2022р. перераховано на картковий рахунок позивача заборгованість з виплати середнього заробітку за період з 01.03.2022р. по 18.07.2022р. включно в сумі 23 975 грн., а з 19.07.2022р. відповідач не здійснює збереження середнього заробітку позивача на підставі Закону №2352. При цьому варто звернути увагу, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, внаслідок чого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. В позовній заяві позивач посилався на те, що розмір його середнього заробітку складає близько 9 500 грн. на місяць. Натомість всупереч вимог ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження такого розміру заробітної плати. Наданий відповідачем розрахунок обчислення середнього заробітку позивача, що відображений у складеній відповідачем довідці про доходи позивача від 15.02.2023р., ґрунтується на розмірі щомісячної заробітної плати позивача за ставкою посадового окладу в розмірі 6 510 грн. Такий розрахунок узгоджується із наданими позивачем відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків, оскільки в реєстрі наявна інформація, що в період з грудня 2021р. по березень 2022р. позивач отримував заробітну плату від відповідача в розмірі 6 510 грн. на місяць /а.с. 36/. Отже судом не встановлено обставин, які б свідчили про неправильність обчислення відповідачем середнього заробітку позивача за період з 01.03.2022р. по 18.07.2022р. включно. За таких обставин судом не встановлено існування невиконаного зобов`язання відповідача з виплати позивачу середнього заробітку за період після призову позивача на військову службу у зв`язку з мобілізацією (09.03.2022р.) по теперішній час, а відтак позовні вимоги про стягнення заробітної плати не підлягають до задоволення. Необґрунтованою є й вимога позивача про покладання на відповідача обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток на час військової служби за призовом під час мобілізації, оскільки на теперішній час законом не передбачений такий обов`язок для роботодавця. Водночас слід зауважити, що відповідно до статті 9-1 КЗпП підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. В цьому контексті варто звернути увагу, що зміни, внесені Законом №2532 до ч. 3 ст. 119 КЗпП, не обмежують права суб`єктів господарювання приватної форми власності зберігати такі виплати і після набуття чинності цим Законом. Тобто якщо роботодавець бажає і має можливість виплачувати середній заробіток, то він вправі це продовжувати робити, проте покладання на роботодавця такого обов`язок в примусовому порядку є неправомірним. Таким чином, позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов не підлягає до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Судові витрати по справі складаються із судового збору, що підлягає сплаті за розгляд судом позовних вимог майнового характеру за ставкою, передбаченою пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», що складає 1073,60 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. У частині 3 статті 142 ЦПК України закріплено положення про те, що у випадку, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. За змістом ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. За таких обставин, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з того, що звернення позивача до суду з даним позовом обумовлено невиплатою відповідачем середнього заробітку позивачу та відсутністю будь-якої реакції відповідача на заяву позивача від 11.05.2022р. Відповідачем виконано вимоги закону та здійснену виплату середнього заробітку позивачу лише 02.09.2022р., тобто вже після відкриття провадження у справі (11.08.2022р.). Таким чином, спір між сторонами виник внаслідок неправильних дій відповідача в матеріально-правових відносинах. За таких обставин на підставі ст. 11, ч. 3, 9 ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку про необхідність покладання на сторони витрат з оплати судового збору в рівних частках. В той же час позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак з відповідача слід стягнути в дохід держави половину ставки судового збору, що складає 536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed