Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

17.11.2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований Нижньосиньовидненською сільською радою Сколівського району Львівської області, про що 13.02.2015 року складено відповідний актовий запис №1. Крім цього, просить малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] - залишити проживати з нею та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 03.02.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у справі. Розгляд справи відбувся 03.03.2023 року без учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 13 лютого 2015 року, від якого у них [INFO] народилася дочка - [PERSON] та [INFO] - син [PERSON] . Вироком Сколівського районного суду Львівської області від 20.01.2022 року (справа №453/245/21), який на даний час не набрав законної сили та оскаржується в Львівському апеляційному суді, [PERSON] був засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі. Вказує, що ще до скоєння злочину стосунки між нею та відповідачем погіршилися, часто виникали непорозуміння, як з приводу того, що чоловік не хотів працевлаштуватися та належним чином утримувати сім`ю, та і з приводу того, що він не прагнув займатися вихованням дітей. А в умовах перебування під вартою, коли випадала нагода подзвонити, він тільки принижував та ображав. Спільне життя з відповідачем не склалося, втратила почуття любові до чоловіка, сім`я фактично розпалася. Часті сварки, суперечки негативно відображалися не тільки на її психологічному стані, а й впливали на дітей, які проживають разом з нею. Шлюб з відповідачем розриває вдруге, тому її рішення є зваженим і остаточним, часу на примирення не потребує. Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не подав. На підставі ч. 3 ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. У зв`язку з викладеним, судом ухвалено рішення про заочний розгляд на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 13.02.2015 року, який був зареєстрований Нижньосиньовидненською сільською радою Сколівського району Львівської обласі відповідно до актового запису №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного проживання у сторін [INFO] народилася дочка [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] та [INFO] - син [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] . Як вбачається з вироку Сколівського районного суду Львівської області від 20.01.2022 року, [PERSON] визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 187 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією майна. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24.01.2023 року, вирок Сколівського районного суду Львівської області від 20 січня 2022 року щодо [PERSON] , [PERSON] залишено без змін, а апеляційні скарги захисників Крушельницької Уляни Осипівни та [PERSON] - без задоволення. Статтею 110 СК України визначено право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя, а підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя встановлені ч. 1 ст. 112 вказаного Кодексу. У відповідності до вимог ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що позивачка має стійке волевиявлення, спрямоване на припинення сімейних відносин і розірвання шлюбу. Причиною розладу у сім`ї стали різні погляди сторін на сімейне життя, що призвело до втрати позивачкою почуття любові, поваги, а шлюб існує лише формально. Сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, не ведуть спільного господарства, а тому подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе та може порушувати їх особисті немайнові права, а шлюб носить формальний характер. Таким чином, на переконання суду, збереження їхнього шлюбу є недоцільним, буде суперечити інтересам обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересах їхніх дітей, що мають істотне значення, суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Судом беззаперечно встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини, позивачка втратила почуття поваги і любові до відповідача, вони стали чужими людьми і це підтверджується зібраними у справі доказами та поведінкою відповідача, який не подав відзив на позовну заяву, тим самим не спростувавши позов, у зв`язку з чим суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу стало неможливим та недоцільним, тому позов підлягає задоволенню із ухваленням заочного рішення. У відповідності до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.3, 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. В даному випадку суд дійшов висновку про підставність вимоги в частині визначення місця проживання дітей разом з позивачкою. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Щодо вимоги позивачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно норм ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, між адвокатом Карпінець Вірою Юліанівною, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №628, виданого на підставі рішення №50 Рівненської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 14.08.2008 року з однієї сторони та [PERSON] , з іншої сторони, 24 жовтня 2022 року укладено договір про надання юридичних послуг, згідно умов якого адвокат на доручення клієнта зобов`язується надати правову допомогу в порядку визначеному п.п. 2.1 Договору, а за отримані послуги клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар відповідно до п.п.5.1-5.2 Договору. На виконання умов договору адвокат [PERSON] надала позивачці наступні послуги: написання цивільного позову - 1 000 грн.; оформлення документів (в тому числі формування квитанції про оплату судового збору) - 200 грн.; подача до суду документів рекомендованим листом - 150 грн., що разом становить 1 350 грн. Зазначена сума була сплачена позивачкою відповідно до квитанції, копія якої долучена до додатків позовної заяви. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. У ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи вище наведене, а також здійснивши аналіз обґрунтувань вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу з урахуванням поданих доказів, суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню.

Outcome: approved