Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Просить визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] , провести поділ спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на частини транспортного засобу марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] , а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Позов мотивувала тим, що 31 серпня 2013 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та позивачем. Вказала, що спільне подружнє життя з відповідачем у них не склалося, на час звернення нею з даним позовом у провадженні Миколаївського районного суду Львівської області розглядалась цивільна справа № 447/438/17 про розірвання її шлюбу з відповідачем. Позивач вказала, що в період шлюбу за спільні кошти ними було набуто майно, а саме транспортний засіб автомобіль марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] . Набувачем права на вказане майно є відповідач; правовстановлюючі документи на майно оформлено на його ім`я. Зазначила, що вони з відповідачем не можуть досягти згоди щодо користування, розпорядження, володіння спільним майном. Договору між ними щодо порядку використання та набуття об`єктів спільної сумісної власності не укладено. У зв`язку з наведеним звертається до суду з позовом про поділ вказаного майна як такого, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як на правову підставу своїх вимог посилалась на положення ст.ст. 3, 13, 41 Конституції України, ст.ст. 321, 328, 368, 372 ЦК України та ст.ст. 57, 60, 69-72 СК України. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 21 серпня 2017 року та автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Шеремету Г.І. Ухвалою суду від 21 вересня 2017 року відкрито провадження у справі (в редакції ЦПК України до набрання чинності змінами від 3 жовтня 2017 року). У зв`язку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року та вступом в дію 15 грудня 2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, судом у даній справі було продовжено розгляд справи з призначенням підготовчого засідання. 17 квітня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , відповідно до якого в задоволенні позовних вимог [PERSON] до нього просив відмовити повністю. Вказує, що з позовними вимогами не погоджується та вважає їх безпідставними. Зокрема зазначає, що в шлюбі з позивачем вони знаходилися з 31 серпня 2013 року та заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2017 року у справі № 447/438/17 шлюб між ними було розірвано, а заочним рішенням від 6 жовтня 2017 року у справі № 447/809/17 його зобов`язано сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 1000 грн. Водночас вказує, що хоч позивач звертається щодо поділу лише автомобіля, однак під час шлюбу ними було придбано також ряд іншого майна, яке позивач вивезла з їх квартири в лютому 2017 року без відома та згоди відповідача. При цьому звертає увагу на те, що подаючи позов до Миколаївського районного суду Львівської області про розлучення, позивач у своїй позовній заяві зазначила, що між ними не має спору про поділ спільно нажитого майна, оскільки таке поділено добровільно. Відповідач заперечує, що спірний автомобіль був придбаний за кошти, які сторони набули під час шлюбу та вказує, що такий був придбаний ним у березні 2014 року за вісім тисяч доларів США, дані кошти належали йому особисто. Вважає, що дана обставина підтверджується тим, що до укладення шлюбу 2 серпня 2011 року ним було придбано автомобіль марки «ВАЗ 210930», д.н.з [NUMBER] , після укладення шлюбу він вирішив продати його та придбати інший. У зв`язку з наведеним 25 листопада 2013 року він отримав від [PERSON] 5000 доларів США як гарантію продажі останнім належного йому автомобіля, відповідачем було надано нотаріально засвідчену генеральну довіреність від 25 листопада 2013 року (реєстровий № 3001), а [PERSON] розписку, яка засвідчує факт передачі та отримання коштів і автомобіля. Відповідач зазначає, що оскільки отриманих коштів не було достатньо для придбання нового кращого автомобіля, то йому довелось позичити три тисячі доларів США у його сестри - [PERSON] , а 21 грудня 2016 року спірний автомобіль був проданий ним останній в рахунок погашення наявного боргу. Також вважає, що про неможливість спірного автомобіля бути придбаним за спільно набуті кошти свідчить те, що такий був придбаний після п`яти з половиною місяців їх шлюбу, у позовній заяві позивач не зазначає, що вона вкладала у його придбання якісь власні кошти, в цей період відповідач отримував дохід у розмірі 2500 грн. на місяць, а дохід позивача становив у середньому 700 грн. на місяць, та відтак їх спільних доходів не вистарчило б на купівлю зазначеного автомобіля. Відтак на думку відповідача автомобіль марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] , який є предметом даного судового спору, належав йому на праві приватної власності, був набутий ним за його особисті кошти, а тому такий не може бути визнаний спільною сумісною з позивачем власністю. Ухвалою суду від 24 липня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача про забезпечення доказів та доручено Надвірнянському районному суду Івано-Франківської області допитати свідка [PERSON] . Також ухвалою суду від 24 липня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано в Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області відомості про те, які транспортні засоби зареєстровані/перебували у власності [PERSON] у період з 31 серпня 2013 року і по день надання відповіді, та на підставі яких документів вони йому належать, а також інформацію щодо відчуження [PERSON] у зазначений вище період транспортних засобів, із зазначенням часу відчуження та документів, на підставі яких здійснено відчуження. Окрім того ухвалою суду від 24 липня 2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті. 13 серпня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на виконання ухвали суду від 24 липня 2018 року про витребування доказів. 18 вересня 2018 року на адресу суду з Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області надійшли матеріали виконання судового доручення на виконання ухвали суду від 24 липня 2018 року про забезпечення доказів. Зокрема свідок [PERSON] на поставленні запитання дав наступні відповіді: що отримав у листопаді 2013 року від [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ 210930», номерний знак [NUMBER] . Отримав на такий доручення терміном один рік і в подальшому автомобіль реалізував по дорученню. В момент отримання доручення передав 5350 доларів США, які [PERSON] йому не повертав. Розписки надано не було, бо було видано доручення. Автомобіль реалізував по дорученню далі. Протокольною ухвалою у судовому засіданні 12 листопада 2019 року до участі у розгляді справи у якості третьої особи залучено власника транспортного засобу марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] - [PERSON] 3 грудня 2019 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , відповідно до яких в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] просила відмовити повністю. Зазначає,\~що позивачка та відповідач, який є її братом, з моменту їх одруження у 2013 році до літа 2016 року проживали разом з нею та її батьками в квартирі [ADDRESS] , в цей період часу у них народилася донька. Вказує, що вони жили як одна сім`я і кожен з них володів інформацією про одне одного, в тому числі і про матеріальний стан. Зокрема після укладення шлюбу заробітна плата як позивача так і відповідача була не великою, протягом згаданого періоду подружжя придбали собі на спільно нажиті кошти ряд майна, а саме меблів та техніки. Їх з братом батьки в цей період здійснили ремонт однокімнатної квартири [ADDRESS] , що є їх спільною власністю, та у серпні 2016 року сторони переїхали проживати окремо в цю квартиру та перевезла туди усе набуте ними спільне майно. Вказує, що придбати якесь інше крім переліченого нею майна вони не могла з об`єктивних матеріальних причин, кошти які вони отримали як подарунки на весіллі були не значними, заробітна плата членів цієї сім`ї також не надавала їм можливості придбання якогось дорогого майна, а відтак на її думку є очевидним, що на спільно нажиті кошти придбати автомобіль ця сім`я не могла. Вказує, що до укладення шлюбу її брат у 2011 році придбав автомобіль марки «ВАЗ 210930», д.н.з [NUMBER] , який у листопаді 2013 року продав за 5 тисяч доларів США, покупцем автомобіля був мешканець Івано-Франківської області і продаж був здійснений через довіреність. У березні 2014 року брат звернувся до неї з проханням позичити йому три тисячі доларів США для придбання нового автомобіля марки «Пежо», оскільки коштів, виручених від продажу попереднього автомобіля йому не вистачало. Вказує, що нею було позичено відповідачу дану суму, на підтвердження позики [PERSON] наддав їй розписку, борг зобов`язувався повернути до кінця 2015 року. Після спливу строку погашення боргу позичені кошти відповідач їй не повернув, в кінці 2016 року запропонував продати їй автомобіль з умовою, що частковою платою за його вартість буде погашення його боргу перед нею, та 21 грудня 2016 року спірний автомобіль був проданий їй в рахунок погашення боргу. Вказує, що договір був укладений і посвідчувався у МРЕВ ДАІ Львівської області, після переоформлення автомобіля, [PERSON] порвав у її присутності оригінал розписки. Відтак вважає, що з наведеного вбачається, що спірний автомобіль був придбаний [PERSON] у березні 2014 року за його власні кошти, в тому числі позичені ним, свою позику він повернув майном, для придбання якого він позичав кошти. При цьому на думку третьої особи ні ці кошти, ні придбане майно - спірний автомобіль, не можуть вважатися спільною власністю згаданого подружжя, оскільки джерелом їх набуття не була ні спільна їхня праця, ні праця одного з них під час шлюбу. 11 березня 2020 року судом скеровано до Миколаївського районного суду м. Львова запит про надання матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У відповідь на такий 6 квітня 2020 року на адресу суду з Миколаївського районного суду м. Львова надійшли матеріали цивільної справи № 447/438/17, провадження № 2/447/443/17, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 22 січня 2021 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи на підставі розпорядження керівника апарату з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи у зв`язку зі смертю головуючої судді Шеремети Г.І. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України автоматизованою системою документообігу суду для розгляду вказаної справи визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року справу прийнято до свого провадження суддею Стрепком Н.Л., розпочато в такій підготовче провадження та призначено підготовче засідання. 5 березня 2021 року представником позивача [PERSON] адвокатом Ратичем Т.М., що діє на підставі ордеру серії ЛВ №135004 від 24 липня 2018 року, подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб автомобіль марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] ; провести поділ спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , шляхом визнання за позивачем [PERSON] права власності на частини транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію частини вартості автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] ; присудити [PERSON] судові витрати. Додатково вказує, що набутий в період шлюбу сторін за спільні кошти автомобіль марки «PEUGEOT 307», д.н.з. [NUMBER] , був відчужений відповідачем своїй рідній сестрі [PERSON] , однак позивач як один з подружжя не надавала згоди на відчуження такого. Звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом у справі № 755/20923/14-ц від 3 травня 2018 року, згідно з якою при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. А відтак за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Також 5 березня 2021 року представником позивача [PERSON] подано клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи. В підготовчому засіданні 19 березня 2021 року третьою особою повідомлено про зміну нею прізвища з [PERSON] на [PERSON] у зв`язку з укладенням шлюбу. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 23 квітня 2021 року судом прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог від 5 березня 2021 року. Ухвалою суду від 3 червня 2021 року за клопотанням представника позивача у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу та на час її проведення провадження у справі зупинено. 20 вересня 2021 року на адресу суду надійшов висновок експерта за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи № 2979 від 15 вересня 2021 року, складений старшим судовим експертом лабораторії автотехнічних досліджень Львівського НДІСЕ Білим О.О. У зв`язку з наведеним ухвалою суду від 21 вересня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому підготовчому засіданні. Надалі справу неодноразово було призначено до розгляду у підготовчих засіданнях, зокрема на 15 листопада 2021 року, 17 грудня 2021 року, 31 січня 2022 року, 25 лютого 2022 року, 18 травня 2022 року, однак у таких розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявками учасників справи та клопотаннями останніх. 12 січня 2022 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] транспортний засіб автомобіль марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] ; провести поділ спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на частини транспортного засобу автомобіля марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію частини вартості автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] , в розмірі 60650,5 грн. (шістдесят тисяч шістсот п`ятдесят гривень 50 коп.); присудити [PERSON] судові витрати. Уточнення вимог мотивує тим, що згідно з висновком експерта № 2979 від 15 вересня 2021 року вартість спірного транспортного засобу становить 121 301 грн. Протокольною ухвалою підготовчого засідання 17 червня 2022 року судом прийнято до розгляду вказану вище заяву про уточнення позовних вимог. 7 липня 2022 року на електронну адресу суду надійшла заява відповідача [PERSON] про призначення у справі повторної експертизи, проведення якої доручити іншому судовому експерту. Ухвалою суду від 8 липня 2022 року задоволено вказану вище заяву та призначено у справі повторну судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, окрім старшого судового експерта лабораторії автотехнічних досліджень Білого О.О., та на час її проведення провадження у справі зупинено. 17 листопада 2022 року на адресу суду надійшов висновок експерта № 2446-Е від 10 листопада 2022 року, складений за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи. Ухвалою суду від 17 листопада 2022 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому підготовчому засіданні на 1 грудня 2022 року, однак у такому розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача. Ухвалою суду від 24 січня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 3 лютого 2023 року. В судовому засіданні 3 лютого 2023 року представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав в редакції останньої заяви про уточнення позовних вимог та просив такий задовольнити, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, заявах про уточнення позовних вимог та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гавдьо Б.Р., що діє на підставі ордеру серії ЛВ №052209 від 15 лютого 2018 року, в судовому засіданні вимоги первісного позову заперечили з мотивів, викладеним у відзиві та письмових поясненнях, в задоволенні позову просили відмовити. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов також заперечила з мотивів, викладених в її письмових поясненнях, в задоволенні позовних вимог просила відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали цивільної справи № 447/438/17, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також частинами 1-3 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Частиною 2 ст. 71 СК України визначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 3 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 31 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 9) та такий було розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 6 жовтня 2017 року у справі № 447/438/17, провадження № 2/447/443/17. Позивач стверджує, що за час шлюбу ними було придбано транспортний засіб марки «Peugeot 307», д.н.з. [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. Так з\~наданої на\~запит суду\~відповіді Регіонального\~сервісного центу\~у Львівській\~області МВС\~України №31/13-2738\~від 8\~серпня 2018\~року вбачається,\~що в період з 31 серпня 2013 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль «ВАЗ 210930», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , котрий 11 липня 2015 року був знятий з обліку в Калуському ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області та 12 січня 2016 року в Територіальному сервісному центрі № 2642 Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі продажу № 2642/2016/59 від 12 січня 2016 року. Вартість склала 10000 грн. Крім цього 29 березня 2014 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль «PEUGEOT 307 1.6», 2006 року випуску, номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , який 21 грудня 2016 року в Територіальному сервісному центрі № 4641 Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі продажу, укладеного в ТСЦ № 4641/2016/253539 від 21 грудня 2016 року, вартість склала 8000 грн. (т. 1 а.с. 81). Відповідач стверджує, що вказаний вище автомобіль марки «PEUGEOT 307» був придбаний ним за рахунок коштів отриманих від [PERSON] за подальший продаж належного йому автомобіля «ВАЗ 210930», а також коштів отриманих ним в позику від сестри третьої особи у даній справі [PERSON] . На підтвердження наведеного відповідачем долучено до матеріалів справи копію розписки, згідно з якою 25 листопада 2013 року він отримав від [PERSON] 5000 доларів США за автомобіль «ВАЗ 210930», номерний знак [NUMBER] , чорного кольору, який він передав останньому для користування та продажу згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 25 листопада 2013 року, реєстровий №3001 (т. 1 а.с. 41). Оригінал вказаної розписки суду для огляду не надано. Жодних письмових доказів отримання ним у позику грошових коштів від [PERSON] відповідач суду не надав. Третя особа разом з своїми письмовими поясненнями надала суду копію їх спільної з відповідачем розписки, відповідно до якої [PERSON] позичив кошти в сумі 3000 доларів США у його сестри [PERSON] на купівлю автомобіля терміном до кінця 2015 року (т. 1 а.с. 130), водночас оригіналу вказаної розписки сторонами суду для огляду не надано. 21 грудня 2016 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4641/2016/253539, на підставі якого відповідачем було продано третій особі автомобіль марки «PEUGEOT» моделі 307, 2006 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за відповідачем 29 березня 2014 року ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Львова та Пустомитівського району, ціна транспортного засобу за домовленістю сторін складала 8000 грн. (т. 1 а.с. 117). Відомостей про те, що даний автомобіль передано у власність третьої особи в рахунок наявної у відповідача перед нею заборгованості договір не містить. Будь-яких інших належних і допустимих доказів вказаним обставинам ні відповідач, ні третя особа суду не надали. 3 серпня 2020 року третьою особою [PERSON] , укладено шлюб, у зв`язку з чим змінено прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 168-169). Згідно з висновком експерта за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи у даній справі № 2979 від 15 вересня 2021 року, складеного старшим судовим експертом лабораторії автотехнічних досліджень Львівського НДІСЕ Білим О.О., ринкова вартість автомобіля «Peugeot 307 1.6 Е 5dr 5МТ» 2006 року випуску, ідентифікаційний номер [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , виходячи з даних про нього, які можна встановити з його ідентифікаційного номеру, представлених матеріалів цивільних справ, станом на час завершення експертизи 15 вересня 2021 року становила 121301 (сто двадцять одну тисячу триста одну) грн. (т. 1 а.с. 200-205). Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи у даній справі № 2446-Е від 10 листопада 2022 року, складеного старшим судовим експертом лабораторії автотехнічних досліджень Львівського НДІСЕ Шатковським А.Ю., ринкова вартість автомобіля «Peugeot 307», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , на момент завершення експертизи 9 листопада 2022 року, з врахуванням його стану, визначеного на момент експертного огляду в забезпечених умовах огляду, становила 123163,13 грн. (сто двадцять три тисячі сто шістдесят три гривні 13 копійок) (т. 2 а.с. 30-37). Враховуючи суму договору купівлі-продажу транспортного засобу, у відповідності до частини четвертої статті 65 СК України відповідач повинен був отримати від позивача письмову згоду на відчуження автомобіля, однак доказів отримання такої не представив, а позивач заперечує надання такої. Оскільки спірний транспортний засіб відчужено без згоди позивача, стороною відповідача не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, а тому з відповідача в її користь слід стягнути половину вартості такого. З описаних вище висновків експертиз вбачається, що ринкова вартість спірного автомобіля значно вище за ціну договору купівлі-продажу такого здійсненого між відповідачем і третьою особою, яка є його сестрою. Відчуження такого здійснено коли сторони ще перебували в шлюбі, а тому суд приходить до переконання, що суму договору купівлі-продажу було суттєво занижено, а тому при визначені вартості компенсації позивачу частки автомобіля суд виходить з заявлених позовних вимог і бере до уваги висновок експерта за результатами проведеної судової транспортно-товарознавчої експертизи № 2979 від 15 вересня 2021 року. Беручи до уваги вказаний висновок, суд враховує, що вартість автомобіля навряд чи могла змінитись у більшу сторону від фактичної вартості на час його відчуження, оскільки учасниками процесу не надано будь-яких доказів здійснення покращень у вказаному автомобілі, чи проведення необхідних ремонтних робіт. Також суд враховує, що вартість такого майна з часом втрачається. Судом не беруться до уваги доводи сторони відповідача і третьої особи, що спірний автомобіль придбано за кошти отриманні від відчуження попереднього автомобіля «ВАЗ 210930», номерний знак [NUMBER] , оскільки належних і допустимих доказів відчуження попереднього автомобіля, що був у власності відповідача до моменту придбання спірного автомобіля суду не надано. Не може вважатись такими доказами інформація про продаж автомобіля по довіреності, оскільки чинне законодавство не передбачає та не передбачало здійснення такої форми договору. Також не свідчить про укладення договору купівлі-продажу автомобіля «ВАЗ 210930», номерний знак [NUMBER] покази свідка [PERSON] , оскільки такі не можуть вважатись належними і допустимими доказами в підтвердження вказаних обставин. Крім того, автомобіль «ВАЗ 210930», номерний знак [NUMBER] було відчужено лише 12 січня 2016 року, що стверджується відповіддю Регіонального сервісного центу у Львівській області МВС України №31/13-2738 від 8 серпня 2018 року. Суд не бере до уваги надані копії розписок, оскільки оригіналів для огляду в судовому засіданні не надано, а свідок [PERSON] взагалі спростував факт на дання будь-якої розписки. Суд також критично ставиться до пояснень відповідача і третьої особи щодо надання в позику відповідачу 3000 доларів США для придбання автомобіля, оскільки доказів отримання від позивача згоди на укладення вказаного договору відповідач чи третя особа суду не надали, як і не надали доказів, що позивач взагалі знала про укладення такого договору. Оскільки відповідач і третя особа є рідними братом і сестрою, а тому можуть видавати події щодо відчуження спірного автомобіля в інтерпретації вигідній саме відповідачу. Крім того, суд звертає увагу, що ні відповідач, ні третя особа не заявляли клопотань про допит їх в якості свідків щодо надання пояснень по вказаних обставинах, а обмежились лише поданими поясненнями. Також суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на обставину зазначення позивачем в позові про розірвання шлюбу про відсутність спорів щодо поділу майна, оскільки відсутні докази, що саме ці обставини визнано під час розгляду спору в суді, а не поза його межами. А тому зазначення про такі в позові в іншій справі, ніяким чином не спростовує претензії позивача в даній справі до відповідача щодо поділу автомобіля. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а\~\~стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи та в судових засіданнях, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Ухвалюючи рішення у справі суд у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України вирішує питання судових витрат. Судові витрати підтверджені документально на момент ухвалення рішення суду складаються з судового збору в розмірі 1678,75 грн., 4119 грн. витрат на проведення експертизи, а всього 5797,75 грн. При ухваленні рішення у справі суд не вирішує питання стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки не надано доказів понесення таких. Крім того, з наданого стороною позивача витягу з договору № 14/18 про надання правової допомоги від 6 лютого 2018 року укладеного між позивачем і її представником адвокатом Ратичем Т.М. не можливо встановити точної вартості договору, оскільки згідно з п. 2.3 вказаного договору загальна вартість послуг адвоката за цим договором становить 18000 гривень. Проте згідно з п. 2.4 вартість послуг, визначена в п. 4.3 цього договору, клієнт сплачує адвокату протягом 30 днів з моменту набранням законної сили рішенням Личаківського районного суду м. Львова в даній справі. Однак п. 4.3 наданий суду витяг з договору не містить, а тому не можливо встановити, яка загальна вартість витрат на правову допомогу становить в суді першої інстанції.

Outcome: approved