Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

І. Позиції учасників справи. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку суму у розмірі 80 000, 00 грн в якості компенсації моральної шкоди, якої він зазнав під час утримання у Державній установі «Київський слідчий ізолятор». В обґрунтування позову зазначено, що позивач утримувався під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» протягом періоду з 29 червня 2017 року по 20 грудня 2017 року у камері № 214-а та № 148. Площа камери № 214-а складала 16, 1 кв м і розрахована на 6 осіб, площа камери № 148 - 55,5 кв м на 22 особи. Позивач стверджує, що умови тримання у ДУ «Київський слідчий ізолятор» суперечили нормам національного законодавства та статті З Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Він скаржиться на те, що камери № 214-а та № 148 не провітрювалася, вікна у камерах не відкривалися, у приміщеннях відсутня належна вентиляція, що негативно впливала на здоров`я. Враховуючи, що у камерах були курці, він як співкамерник вимушений був бути пасивним курцем. У камерах було недостатнє опалення взимку, оскільки система опалення прогнила та замулена, а використання електричних обігрівачів - заборонено. Освітлення в камерах часто вимикали, оскільки проводка застаріла, а природного та штучного освітлення було недостатньо для роботи з документами у справі та читання літератури, що негативно впливало на зір. У камерах відсутнє безперебійне водопостачання у силу того, що система водопостачання знаходилась в аварійному стані, воду неможливо було пити, так як вона не відповідала санітарним нормам. Відсутнє постачання гарячої води до камерних приміщень утруднювало дотримання санітарних норм особистої гігієни. Один раз на тиждень надавалась можливість прийняти душ, що приводило до антисанітарії у камерах, особливо влітку. На прийняття душу відводилось 15-20 хвилин, в якому відсутні санітарно-гігієнічні умови, на стінах була пліснява та наліт невідомого походження, що призводило до появлення в ув`язнених грибка на ногах. Можливість випрати брудну білизну надавалось один раз на тиждень, що в умовах великого скупчення людей погано відображалось на санітарних умовах житлових приміщень та особистій гігієні арештованих. Матраци та ковдри, які йому видавались, були розірвані, мали брудний вид, в яких також були клопи та воші. Туалет у камері розташований у кутку, який лише з однієї сторони мав перегородку від умивальника та знаходився в 70 сантиметрах від найближчого ліжка. На вході до туалету не було дверей чи ширми, туалет не був обладнаний бачком для змиву води та в ньому відсутня вентиляція, що змушувало користуватись ним дуже рідко, внаслідок чого у нього було порушення функціонування кишечника, що призводило до болісних відчуттів у шлунку. Позивач звертає увагу, що у слідчому ізоляторі були відсутні відповідні препарати, обладнання й спеціалісти для діагностики та задовільного медичного обстеження і лікування захворювань. Від тривалого використання м`яка начинка матраців ущільнена по їх краях, що фактично не дозволяло використовувати матраци за їх призначенням. Харчування було недостатнє та неякісне, їжа була одноманітна, а для зберігання продуктів харчування, які були ним отриманні у виді посилок або передачі, були відсутні умови. Умови прогулянок, доступу до свіжого повітря та природного освітлення в ізоляторі, зокрема, про недостатній доступ до свіжого повітря та природного освітлення у камерах через розміщення решіток на вікнах, неможливість здійснення прогулянки на свіжому повітрі у достатньо необхідній кількості часу через відсутність необхідних умов. Неодноразові усні скарги позивача на вищевказані порушення умов утримання, висловлювання прокурору по нагляду за додержанням законності в місцях попереднього ув`язнення при прокурорських обходах та керівництва установи, були залишені без уваги, і не призвели до покращення умов тримання у державній установі «Київський слідчий ізолятор». Позивач скаржиться, що тримання його в умовах державної установи «Київській слідчий ізолятор» у період з 29 червня 2017 року по 20 грудня 2017 року було таким, що принижує його гідність, що з ним поводились всупереч нормам статті 3 Конвенції. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов. Від третьої особи у справі надійшли пояснення на позов, у яких зазначено, що з метою недопущення порушень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод керівництвом установи постійно, у межах фінансування, вживаються заходи спрямовані на покращення умов тримання ув`язнених (засуджених) установі. Разом з тим, будівлі, в яких розташовані камерні приміщення, використовуються значний період часу (корпусне відділення №№ 3-4 - понад 150 років, корпусне відділення №№ 1-2 - понад 100 років). В усіх камерних приміщеннях установи наявна природна вентиляція, що забезпечує доступ ув`язнених (засуджених) до свіжого повітря, але внаслідок низької культури ув`язнених (засуджених), останні не завжди реагують на зауваження персоналу установи щодо заборони паління у камерних приміщеннях. В усіх камерних приміщеннях наявний інвентар для прибирання та ув`язнені самостійно проводять прибирання. Оновити повністю систему вентиляції в установі не вбачається можливим, оскільки фінансування вистачає лише на ліквідацію аварійних ситуації, які через зношеність системи електро- та водопостачання відбуваються постійно. Освітлення камерних приміщень знаходиться у справному стані та забезпечує достатнє освітлення для читання літератури, крім того, приміщення забезпечені достатнім природним освітленням. Необхідно зазначити, що установу під`єднано до мереж водопостачання ПАТ «КИЇВВОДОКАНАЛ» та теплопостачання ПАТ «КИЇВЕНЕРГО», що в свою чергу дозволяє забезпечувати ув`язнених та засуджених питною водою з міських мереж та централізоване постачання гарячої води. Важливим фактором є те, що температура у камерних приміщеннях не знижується менше 18°С. Лазне-пральне обслуговування осіб, які тримаються в установі, здійснюється відповідно до підпункту 1.2 розділу І Положення про організацію лазне-прального обслуговування осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 849/5, та включає у себе: організацію регулярного щотижневого миття у лазні та прання верхнього одягу натільної та постільної білизни, рушників та іншого майна, крім шкарпеток. Не менше одного разу в 7 днів, згідно з графіком, затвердженим начальником установи, особам, які утримуються в установі організовується миття у лазні. Крім цього, ув`язнені та засуджені забезпечені мийними засобами згідно з Нормами витрат мила та мийних засобів для осіб, які тримаються в установах; виконання покарань, слідчих ізоляторах, курсантів і слухачів навчальних закладів, осіб рядового і молодшого начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджених наказом Міністерства юстиції України від 10 лютого 2012 року № 233/5. При наявності коштів на особових рахунках ув`язнені (засуджені) мають змогу придбавати продукти харчування, предмети першої необхідності та засоби особистої гігієни через стіл замовлень. У разі відсутності засобів особистої гігієни та коштів на особовому рахунку ув`язнені (засуджені) мають можливість звернутись із заявою до адміністрації установи щодо отримання гігієнічного набору. Також, з метою недопущення зараження камерних приміщень паразитами та гризунами, в установі щомісяця проводиться дезінфекція режимних корпусів, адміністрацією установи укладено договори з ТОВ «ПРОФДЕЗ» міста Києва, щодо проведення комплексу протиепідемічних заходів на території та в будівлях установи (дератизація та дезінсекція), за потребою проводиться просушка стін термовентиляторами та обробка уражених грибком поверхонь дезінфекційними та протигрибковими засобами. Відповідно до підпункту 1.1 розділу І Порядку забезпечення речовим майном засуджених, які відбувають покарання в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 20 лютого 2012 року № 280/5, усі засуджені, які відбувають покарання в арештних домах, виправних центрах, виправних та виховних колоніях, слідчих ізоляторах, забезпечуються постільними речами відповідно до норм належності. Також у поясненнях зазначено, що умови для підтримання особистої гігієни в установі у наявності, санвузол відокремлений від житлової зони камери спеціальною перегородкою, а зміна конструктивних особливостей санвузла не вбачається можливою. Харчування в установі здійснюється на підставі та в порядку Положення про організацію продовольчого забезпечення у Державній кримінально-виконавчій службі України на мирний час, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15 червня 2021 року № 2160/5, а також відповідно до Норм харчування осіб, які тримаються в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби, ізоляторах тимчасового тримання, приймальниках-розподільниках та інших приймальниках Міністерства внутрішніх справ» (зі змінами), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16 червня 1992 року № 336, на всі продукти харчування, які надходять до установи, в наявності документи, що підтверджують їх якість та безпеку, їжа в їдальні установи готується тричі на добу відповідно до меню-розкладок продуктів, що складаються щотижнево за кожною нормою харчування. При цьому враховуються норми харчування, наявність і асортимент продуктів, забезпеченість різноманітності страв, Приготування та зберігання продуктів харчування проводиться з додержанням санітарних норм та стандартів води. Норма триразового харчування розподіляється відповідно до енергетичної цінності (калорійності): на сніданок - 30-35%, на обід - 40-45%, на вечерю 20-30%. Маса перших страв становить 600 г, других - не менше 250 г. Якість їжі контролюється постійно та безпосередньо лікарями, а також відповідальними особами та керівництвом установи. Приготування та зберігання продуктів харчування проводиться з додержанням санітарних норм та стандартів. Відповідно до підпункту 115 пункту 2.3 розділу III Інструкції з обладнання об`єктів кримінально-виконавчої системи інженерно-технічними засобами охорони та порядку їх експлуатації затвердженої наказом Державного Департаменту України з питань виконання кримінальних покарань № 158 від 21 червня 2000 року на вікнах камер встановлюються металеві зварні решітки і при необхідності щити - жалюзі. Крім цього, відповідно до підпункту 395 вищевказаної Інструкції, блокування віконних прорізів здійснюється шляхом установки додаткових решіток, виготовлених із труб, усереднені яких прокладаються блокувальні проводи. Також, зазначено у поясненнях третьої особи, що установа знаходиться майже у центрі міста та ув`язнені (засуджені) мають можливість бачити з вікон камерних приміщень периметр установи та місця, уразливі до скоєння втечі. У зв`язку із вищевикладеним та, з метою запобігання вчинення втеч ув`язненими (засудженими), вікна камерних приміщень обладнано зовнішніми запобіжними ґратами. Відповідно до розділу 4 пункту і Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів: Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 1769/5 від 14 червня 2019 року, і графіку, затвердженого начальником установи, ув`язнені та засуджені мають право на щоденну прогулянку тривалістю одна година. У зв`язку із вищевикладеним, установа категорично не погоджується з позовом [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок можливого утримання у нелюдських умовах, що принижують гідність особи в установі, та поводження з порушенням статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 лютого 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 16 лютого 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін /а. с. 18-19/. 07 березня 2023 року від третьої особи у справі до суду надійшли пояснення на позов. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] перебував під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» з 29 червня 2017 року по 20 грудня 2017 року /а. с. 13/. Перебуваючи під вартою, [PERSON] утримувався у камерному приміщенні № 214а, житловою площею (без врахування площі санвузла) 16, 1 кв м, розрахованому на 6 осіб, та у камерному приміщені № 148, житловою площею (без врахування площі санвузла) 55, 5 кв м, розрахованому на 22 особи /а. с. 14/. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, нормами частин чотири і вісім статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Так, відповідно до статті 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв м площі. Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, (витяги); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року; «Іглін проти України» № 39908/05 від 12 квітня 2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України». У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в слідчому ізоляторі у камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції. При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод справ і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Суд вказує, що позивач, звертаючись із позовом до Державної установи «Київський слідчий ізолятор», як на підставу своїх позовних вимог посилається на положення статті 56 Конституції України, відповідно до якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Судом враховано, що відповідачем у позові визначено Державну казначейську службу України, а по суті таким відповідачем є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. У разі встановлення порушення таких прав, саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода. Таке положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Верховним Судом у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 (провадження № 61-20542св19). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 44, 46). Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Статтею 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. Державна установа «Київський слідчий ізолятор» є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у галузі утримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення (Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»), отже, є установою, створеною для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. У своїй діяльності державна установа керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є забезпечення дотримання прав людини і громадянина, реалізації законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань. Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 Цивільного кодексу України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу. У зв`язку з наведеним суд зазначає, що у межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача - Державної установи «Київський слідчий ізолятор», може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн, розмір якої визначено судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Отже, позовні вимоги [PERSON] , з урахуванням розумності і справедливості, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 5 000, 00 грн, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор», що принижують гідність та є поводженням всупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на наведене, з метою забезпечення сталості та єдності судової практики, однакового застосування норм права суд під час ухвалення судового рішення у цій справі врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/17-ц (провадження 61-20857св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 204/4295/18 (провадження 61-12877св19), від 11 червня 2020 року у справі № 204/5899/18 (провадження № 61-19363св19). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial