Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

У лютому 2022 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] , у якій позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 141\~841 грн. 52 коп. (з урахуванням утриманих податків) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2020 року по день винесення рішення, стягнути з відповідача судові витрати по справі в розмірі 992 грн. 40 коп. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що у період з 16.05.2000 року по 30.06.2020 року останній знаходився у трудових відносинах із ТОВ «ДОНВУГЛЕКОН». 30.06.2020 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням. Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах із відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 141\~841 грн. 52 коп. Крім того,\~за затримку\~розрахунку при\~звільненні,\~за переконанням\~позивача,\~відповідач повинен\~понести відповідальність,\~тому заявлено\~вимогу стягнення,\~в порядку\~ст.\~117\~КЗпП України,\~середнього заробітку\~за період\~з 01.07.2020 року та по день винесення рішення, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду із зазначеною позовною заявою. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 7 жовтня 2022 року справу прийнято до свого провадження та призначено\~розглядати справу\~в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 07.10.2022 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву, у зв`язку з чим, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Згідно записів в трудовій книжці, заповненої 21.10.1974 року на ім`я [PERSON] , останній перебував у трудових відносинах з\~Товариством з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон»: - 16.05.2000 року «принят на должность начальника смены на обогатительную фабрику на правах участника (Пр.№ 39-к 16.05.2000 г.)»; - 30.06.2020 року «звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію ст. 38 КЗпП (Нак. № 67-к від 30.06.2020 року)» (а.с. 10-11). Спірні відносини між сторонами виникли з підстав того, що при звільненні позивача розрахунок з ним не проведено. Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.\~Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Аналіз норм ст. ст. 47, 116 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України № 6-1395цс16 від 26.10.2016 року, № 6-788цс16 від 14.12.2016 року, № 6-2912цс16. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом з урахуванням вказаної норми надається оцінка доводів позивача в частині обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в заявленому розмірі. Про надання відомостей щодо нарахованої і виплаченої зарплати вказано в ст. 110 КЗпП і ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. З матеріалів справи вбачається, що\~Товариство з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон»\~має перед [PERSON] , за винятком обов`язкових утримань, заборгованість з виплати заробітної плати: за грудень 2019 року 11\~997 грн. 72 коп., за січень 2020 року 8\~419 грн. 97 коп., за лютий 2020 року 8\~069 грн. 91 коп., за березень 2020 року 10\~189 грн. 15 коп., за квітень 2020 року 15\~845 грн. 69 коп., за травень 2020 року 14\~218 грн. 17 коп., за червень 2020 року 73\~100 грн. 91 коп., а разом 141\~841 грн. 52 коп., що підтверджується довідкою №4 від 01.02.2022 року, що підтверджується довідкою №4 від 01.02.2022 року виданою генеральним директором ТОВ «Донвуглекон» Піляєвим Ю.В. (а.с. 12). Тим самим відповідач визнав ту обставину, що з його вини на день звільнення позивача з роботи остаточний розрахунок з ним не проведений, заборгованість складає 141\~841 грн. 52 коп. Відповідно до статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум; в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що 29.06.2020 року [PERSON] подав заяву про звільнення з роботи у зв`язку із виходом на пенсію з 30.06.2020 року і просив провести із ним повний розрахунок (а.с.14). Згідно наказу\~Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон»\~№ 67-к від 30.06.2020 року [PERSON] звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с. 11). Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України\~сума належних виплат (складові нарахованого заробітку) мала бути виплачена [PERSON] роботодавцем\~Товариством з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон»\~в день звільнення 30.06.2020 року. Заробітна плата в розумінні норм ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» не є відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань, це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата, в тому числі оплата за час простою (ст. 113 КЗпП України), компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (ст. 83 КЗпП України), вихідна допомога (ст. 44 КЗпП України) не є відповідальністю за порушення строків розрахунку при звільненні. За змістом пункту 4 частини першої Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Таким чином, роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано, що забезпечує реалізацію одного із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці. Повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані сторонами докази, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону в розумінні їх належності та допустимості, - суд приходить до висновку, що примусовому стягненню з\~Товариства з обмеженою відповідальністю «Донвуглекон»\~на користь [PERSON] підлягає заборгованість з нарахованих, але не виплачених при звільненні складових заробітку в сумі 141 841 грн. 52 коп. з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з\~відповідача\~суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача, відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Згідно пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу вказано, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу. Згідно статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно роз`яснень п. 20, п. 25 Постанови Пленуму ВС України № 13 від 24.12.1999 року, - встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Тлумачення статті 117 КЗпП свідчить, що відповідальність роботодавця нерозривно пов`язана з: фактом невиплати працівникові належних сум; строками, встановленими у статті 116 КЗпП України; наявністю вини власника або уповноваженого ним органу. Лише сукупність усіх вказаних умов може зумовлювати відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. З матеріалів справи вбачається, що розрахунок з позивачем в день звільнення не проведено. Виплата заборгованості по заробітній платі не пізніше наступного дня після звільнення не здійснено (тобто в граничний строк 01.07.2020 року), отже відповідач має нести відповідальність за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України. Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Так, позивачем була надана довідка №6 від 03.02.2022 року згідно якої середньоденний заробіток [PERSON] склав: 04.2020 рік 19\~684 грн. 08 коп., вихода факт при 12-ти год.роб.д. 16, вихода факт при 8-ми год.р.дн. 24; 05.2020 рік 17\~662 грн. 32 коп., вихода факт при 12-ти год.роб.д. 17, вихода факт при 8-ми год.р.дн. 25,5 а разом 37\~346 грн. 40 коп., вихода факт при 12-ти год.роб.д. 33, вихода факт при 8-ми год.р.дн. 49,5; на вихід при 12-ти г.р.гр. 1\~131 грн. 71 грн.; на вихід при 8-ми г.р.гр. 754 грн. 47 коп. (а.с.13). Проте, із довідки № 4 від 01.02.2022 року вбачається, що заробітна плата [PERSON] за квітень 2020 року становить 15\~845 грн. 69 коп., а за травень 2020 року 14\~218 грн. 17 коп., що суттєво відрізняється від сум зазначених у попередній довідці. У зв`язку з чим, у суду відсутня можливість встановити та розрахувати суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] . Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст. 116 К3ПП України, весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні ст.2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи повинен здійснюватись без урахування визначеного у пункті 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, коефіцієнта підвищення заробітної плати, оскільки суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є мірою відповідальності роботодавця, а не оплатою праці за виконану роботу. Відповідно до ст. 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження вимоги щодо зобов`язання ТОВ «Донвуглекон» виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення [PERSON] не надав суду жодного належного та допустимого доказу щодо суми середнього заробітку, наявності факту нарахування такого боргу, а також не зазначив саму суму середнього заробітку та її розрахунок, оскільки позивач просив лише зобов`язати виплатити середній заробіток, по день винесення рішення а зазначена вимога не про усунення порушеного права, а пов`язана з діями, які ще не відбулися та періодом, який не настав. Окрім того, рішення суду ухвалене судом, має бути чітким та зрозумілим для виконання. Отже, суд приходить до висновку, що вимога в частині зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток, по день винесення рішення до задоволення не підлягає за недоведеністю позовних вимог, що не позбавляє права позивача у разі зміни підстав (проведення виплати розрахункових коштів, наявності належної та допустимої як доказ довідки про середній заробіток) звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 76 ЦПК ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами. Проте, ураховуючи те, що [PERSON] не зазначено суму середнього заробітку яка підлягає стягненню та до позовної заяви не надано розрахунку заявлених до стягнення грошових коштів щодо сплати середнього заробітку за час розрахунку при звільнені, в задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, [PERSON] від сплати судового збору в частині позову про стягнення заробітної плати звільнений відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли. Позов [PERSON] в частині стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено повністю на суму 141 841 грн. 52 коп., тобто на 100 % від заявлених вимог, тому розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь держави та дорівнює 992 грн. 40 коп. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем при пред`явлені позовної заяви про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в дохід місцевого бюджету сплачено судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп. У задоволенні цих вимог позивачу було відмовлено, тому підстав для відшкодування даної суми судового збору, не має. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 2, 19, 44, 47, 116, 117 КЗпП України,

Outcome: partial