Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

[PERSON] і [PERSON] 11 квітня 2022 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каширнікова С.О. та Новокодацький ВДВС у м. Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2022 року заяву [PERSON] і [PERSON] про витребування доказів було повернуто. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2022 року заяву [PERSON] і [PERSON] про витребування доказів було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року заяву [PERSON] і [PERSON] про витребування доказів було повернуто. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 жовтня 2022 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2022 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року [PERSON] у задоволенні відводу судді було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2022 року у задоволенні заяви про зупинення провадження по справі [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року [PERSON] у задоволенні заяви про відвід судді було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2023 року у задоволенні заяви [PERSON] і [PERSON] про забезпечення позову було відмовлено. Позивачі у своєму позові та відповіді на відзив, а їх представник у ході судового розгляду справи, посилалися на те, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , від якого у них народилася [PERSON] 07 квітня 2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача [PERSON] і [PERSON] , в результаті якої останній отримав тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, на підставі ЗУ «Про амністію у 2014 році» звільнено від відбування покарання. Цивільний позов було задоволено частково і стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 16\~895 грн. 04 коп. і моральну шкоду у розмірі 150\~000 грн., а разом 168\~895 грн. 04 коп. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року зі [PERSON] на користь позивача [PERSON] було стягнуто інфляційні збитки у розмірі 118\~328 грн. 58 коп. та три відсотки річних у розмірі 14 603 грн. 32 коп. Через систематичне невиконання відповідачем своїх зобов`язань з відшкодування шкоди рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року зі [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 56\~535 грн. 82 коп., з яких 42\~410 грн. 53 коп. інфляційні втрати, 14\~125 грн. 29 грн. три відсотки річних. В ході примусового виконання судових рішень з відповідача на користь [PERSON] було стягнуто 23\~069 грн. 36 коп. На теперішній час загальна заборгованість [PERSON] на користь позивача складає 335\~391 грн. 12 коп. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2017 року з відповідача на користь позивача [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 150\~000 грн. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року, якою скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019 року, стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] 35\~175 грн. 65 коп., з яких 27\~300 грн. інфляційні втрати та 7\~875 грн. 65 коп. три відсотки річних. На теперішній час заборгованість [PERSON] перед [PERSON] становить 187\~096 грн. 65 коп. Постановою державного виконавця АНД ВДВС м. Дніпра від 12 квітня 2018 року було звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] , який був працевлаштований у ТОВ «Технопарк-1». Боржником було повідомлено, що майна, на яке можливо звернути стягнення, він не має, отримує заробітну плату, з якої утримувалися відрахування. 01 травня 2019 року відповідач звільнився з ТОВ «Технопарк-1». На теперішній час в провадженні Другого правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження № 57463473 про стягнення з відповідача на користь [PERSON] і [PERSON] заборгованості у розмірі 545\~557 грн. 13 коп. З виконавчих дій державного виконавця встановлено, що відповідач [PERSON] не має у власності акцій приватних та публічних акціонерних товариств, великовантажні та інші технологічні транспортні засоби у нього відсутні, джерела доходів відсутні. Єдиним майном відповідача є автомобіль Опель, держномер [NUMBER] , який з 21 січня 2020 року перебуває у розшуку. Таким чином, майно, на яке можливо звернути стягнення не виявлено, судове рішення боржником не виконано. Державним виконавцем було вжито вичерпні заходи з розшуку майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, проте, такого виявлено не було. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] , яка померла [INFO] , є матір`ю відповідача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належну їй квартиру. На час відкриття спадщини відповідач проживав зі спадкодавцем і був з нею зареєстрований, іншого житла він не має. Третя особа [PERSON] є також дочкою [PERSON] , яка померла [INFO] . У встановлений законом строк третя особа [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , а відповідач подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті матері на користь іншого спадкоємця [PERSON] . Посилання [PERSON] про те, що відмова від прийняття спадщини вчинена на виконання договору, укладеного між ним і [PERSON] , є незмістовними, оскільки заява, подана ним до нотаріальної контори, таких відомостей не містить. [PERSON] був звільнений від відбування покарання на підставі ЗУ «Про амністію у 2014 році» як особа, яка на день набрання цим Законом чинності мала одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку, або визнані інвалідами І групи, за умовами, що в цих батьків немає інших працездатних дітей. Тобто, відповідач увів в оману органи досудового розслідування та суд, не повідомивши, що [PERSON] має ще одну дочку працездатного віку, і що між ним і [PERSON] укладено договір, який містить умови про обов`язок утримувати матір. Приховування таких обставин дозволило [PERSON] бути звільненим від відбування покарання у вигляді позбавлення волі та права керування транспортними засобами. На теперішній час відповідач намагається уникнути виконання зобов`язань перед [PERSON] і [PERSON] з виконання судових рішень. Відмова відповідача від прийняття спадщини на користь близького родича не була спрямована на настання реальних правових наслідків, обумовлена спірним правочином, а спрямована на приховання майна від виконання у майбутньому зобов`язань за судовими рішеннями. Просили суд визнати відмову [PERSON] від прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь [PERSON] недійсною. Представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, про причини своєї неявки судові не повідомив. У своєму відзиві на позовну заяву та запереченнях проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що позивачі помилково зазначили, що у нього відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. За ним зареєстровано право власності на транспортний засіб Опель, держномер [NUMBER] , на яке можливо звернути стягнення. Твердження позивачів про те, що він навмисно відмовився від прийняття спадщини після смерті матері на користь третьої особи, [PERSON] , з метою ухилення від виконання судових рішень, є лише припущенням. Між відповідачем і третіми особами [PERSON] і [PERSON] було укладено договір № 27/05 від 27 травня 2013 року, відповідно до умов якого, якщо смерть [PERSON] припаде на рік з парним числом, то [PERSON] зобов`язується у строк, встановлений законодавством, відмовитися від прийняття спадщини на користь [PERSON] [PERSON] і [PERSON] стверджуються, що відмовляючись від прийняття спадщини, відповідач фактично здійснив дарування нерухомого майна, що не відповідає дійсності, оскільки однією із істотних умов договору дарування є його безоплатність. При цьому, [PERSON] , на користь якої було вчинено таку відмову, зобов`язана сплатити відповідачеві грошові кошти у розмірі 100\~000 грн. Він відмовився від прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , за оплатним договором та у нього наявне майно, на яке можливо звернути стягнення, автомобіль. Позивачами не надано жодного доказу того, що відповідач приховує автомобіль. Договір № 27/05 від 27 травня 2013 року був укладений раніше постановлення судом вироку, ухвалення судових рішень та відкриття виконавчого провадження, тому він не може бути спрямованим на приховування майна від виконання в майбутньому, оскільки на момент укладення не існувало ні виконавчого провадження, ні судових рішень, ні факту дорожньо-транспортної пригоди. Той факт, що у заяві про відмову від прийняття спадщини не зазначено, що відмова вчинялася на виконання договірних зобов`язань, не є підставою для визнання її недійсною. Договір між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було укладено 27 травня 2013 року, саме тоді сторони досягли істотних умов. Матеріали справи не містять доказів вказаного договору недійсним. Застосовування аналогії закону до відмови про прийняття спадщини стосовно договору дарування є неможливим, оскільки істотною умовою договору дарування є його безоплатність, тоді як за відмову відповідача від прийняття спадщини третя особа [PERSON] зобов`язана сплатити останньому грошові кошти. Також зазначив, що посилання позивачами на правові висновку Верховного Суду не є доречними, оскільки справи відрізняються від даної справи предметом спору, встановленими фактичними обставинами, різними нормами права, та мають істотні відмінності. Оспорюваний правочин спрямований на належне виконання відповідачем зобов`язань за договором. [PERSON] нікого в оману не вводив. Вчиняючи відмову від прийняття спадщини, він має намір отримати від третьої особи, [PERSON] , компенсацію. При цьому, у [PERSON] були законні очікування на вчинення відповідачем дій на відмову від прийняття спадщини, а визнання такої відмови від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , недійсною буде порушенням правомірних очікувань [PERSON] . Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа Другий правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, у своєму клопотанні справу просила розглядати без участі представника на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У своїх письмових поясненнях на позовну заяву зазначила, що в провадженні Другого правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра перебуває зведене виконавче провадження № 57463473, до складу якого входить 8 виконавчих проваджень про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] суми боргу у загальному розмірі 524\~067 грн. 21 коп. Дії державного виконавця направлені на виконання вимог виконавчих документів, у тому числі накладення арешту на майно боржника [PERSON] . Зазначила, що однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Третя особа [PERSON] у своїх поясненнях на позовну заяву, а її представник у ході судового розгляду, проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що підставами для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зокрема є те, що відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь близького родича та після відчуження у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. В той час відповідач здійснив відмову від прийняття спадщини після померлої [PERSON] на підставі відплатного договору, оскільки вона зобов`язана буде сплатити відповідачеві кошти у розмірі 100\~000 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідачеві на праві власності належить транспортний засіб Опель, держномер [NUMBER] , тому, навіть після відмови відповідача від отримання спадщини, у нього наявне майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед позивачами. Оспорюваний правочин було вчинено [PERSON] з метою настання реальних правових наслідків належного виконання зобов`язання за договором. При вчиненні правочину внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та відсутнє введення в оману. Таким чином, відсутні ознаки фіктивності відмови відповідача від прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , та відсутність правових підстав для визнання такої відмови недійсною. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки судові не повідомив. У письмових поясненнях на позовну заяву, зазначив, що відмова відповідача від прийняття спадщини була вчинена за відплатним договором, а після відмови від її прийняття у відповідача залишилося майно, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги стягувачів. Відповідач, як сторона договору від 27 травня 2013 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , на виконання зобов`язань повинен був відмовитися від прийняття спадщини. Правочин з відмови від прийняття спадщини був вчинений відповідачем з метою настання реальних наслідків, його внутрішня воля відповідала зовнішньому прояву, відсутнє введення будь-якої особи в оману. Зазначене свідчить про відсутність ознак фіктивності правочину [PERSON] в частині відмови від прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Каширнікова С.О. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, письмових пояснень на позовну заяву не надала. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 27 травня 2013 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 27/05, відповідно до умов якого сторони погодили умови відмови від прийняття спадщини у випадку смерті матері, [PERSON] (т. 1 а.с. 136-141). Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; на підставі ЗУ «Про амністію у 2014 році» [PERSON] звільнено від відбування призначеного покарання та стягнуто на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 150\~000 грн. і матеріальну шкоду у розмірі 16\~895 грн. 04 коп., а всього 166\~895 грн. 04 коп. (т. 1 а.с. 13-15). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 травня 2017 року зі [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто моральну шкоду у розмірі 150\~000 грн. (т. 1 а.с. 15-16). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2017 року з відповідача на користь [PERSON] було стягнуто 132\~931 грн. 90 коп., з яких 118\~328 грн. 58 коп. інфляційні збитки; 14\~603 грн. 32 коп. три відсотки річних, також стягнуто судовий збір у розмірі 1\~329 грн. 32 коп. (т. 1 а.с. 22-23). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 червня 2020 року, якою скасовано заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2019 року, зі [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто інфляційні збитки у розмірі 27\~300 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 7\~875 грн. 65 коп. у зв`язку із неналежним виконанням рішення суду (т. 1 а.с. 17-19). Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року зі [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто інфляційні втрати у розмірі 42 410 грн. 53 коп. та три відсотки річних у розмірі 14 125 грн. 29 коп. (т. 1 а.с. 20-21). Постановою старшого державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра від 13 листопада 2017 року в межах виконавчого провадження № 54328020 було оголошено у розшук майно боржника автомобіль Опель, держномер [NUMBER] (а.с. 30-31). Постановою старшого державного виконавця Амур-Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра від 12 квітня 2018 року в межах виконавчого провадження № 54328020 було звернуто стягнення на доходи боржника [PERSON] (т. 1 а.с. 27-29). Постановою заступника начальника Новокодацького ВДВС м. Дніпра від 21 січня 2020 року в межах виконавчого провадження № 50004435 оголошено розшук зареєстрованого майна [PERSON] (т. 1 а.с. 48-49). В провадженні Другого правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження № 57463473, до складу якого входять виконавчі провадження: № 50004435, дата відкриття 01 лютого 2016 року; № 54328020, дата відкриття 18 липня 2017 року, № 58587036, дата відкриття 11 березня 2019 року, № 58586857, дата відкриття 11 березня 2019 року, № 61036648, дата відкриття 21 січня 2020 року; № 61036544, дата відкриття 21 січня 2020 року, № 62648888, дата відкриття 24 липня 2020 року; № 62648595 дата відкриття 24 липня 2020 року про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] суми (т. 1 а.с. 92-108). [PERSON] є сином [PERSON] і [PERSON] (т. 2 а.с. 93). [INFO] померла [PERSON] (т. 2 а.с. 90). 18 червня 2020 року [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , на користь дочки померлої [PERSON] (т. 2 а.с. 82). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, за [PERSON] визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , на квартиру [ADDRESS] (т. 3 а.с. 36-38, 39). Згідно з ч.\~1\~ст.\~2\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч.\~1\~ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття. Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21) вказано, що «правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини, відповідно, поділяються на: суворо односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особами. До них відноситься, зокрема, відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору». Отже відмова від спадщини є одностороннім правочином. Виходячи із презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані. В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (ч. 2 ст. 1274 ЦК України). Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (ч. 5 ст. 1274 ЦК України). Тлумачення як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19). Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі 126/2200/20). Як вбачається з матеріалів справи, протягом розгляду справи [PERSON] своє волевиявлення з приводу відмови у прийнятті спадщини після смерті матері, [PERSON] , яка померла [INFO] , не змінював, заперечуючи проти доводів позивачів, викладених у заявах по суті. За таких обставин, суд приходить до висновку, що поведінка відповідача відповідає його попереднім заявам та поведінці. Доказів того, що відповідач [PERSON] вчинив односторонній правочин у вигляді відмови від прийняття спадщини після смерті матері з метою ухилення від виконання судових рішень та сплати позивачам суми боргу, судові надано не було. Крім того, як встановлено матеріалами справи, при вчиненні виконавчих дій з виконання судових рішень державним виконавцем було отримано відповідь ТСЦ МВС України, що за [PERSON] на праві власності зареєстровано транспортний засіб Опель, держномер [NUMBER] , за рахунок якого можливе задоволення вимог кредиторів. Суд не погоджується з посиланням позивачів, що відповідачем автомобіль переховується і тому перебуває у розшуку, оскільки доказів цього судові надано не було. Зокрема, докази зобов`язання державним виконавцем Скульдицького І.М. надати автомобіль або виявити належне боржникові майно, у суду відсутні. Матеріали виконавчого провадження у виконавчої служби судом не витребовувалися, оскільки жодним із учасників справи таке клопотання заявлене не було, що унеможливлює встановлення судом обставини, що належний [PERSON] на праві власності автомобіль, ним приховується, що стало підставою оголошення його державним виконавцем у розшук. Про навмисне вибуття майна із володіння відповідача, що могло б свідчити про його умисне ухилення від виконання судових рішень, судом також встановлено не було. Також слід зазначити, що стороною відповідача та третіми особами було надано договір № 27/05 від 27 травня 2013 року, який було укладено між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відповідно до умов якого сторони погодили умови відмови від прийняття спадщини у випадку смерті матері, [PERSON] . Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року, яким рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2022 року було залишено без змін, було встановлено, що вказаний договір було укладено до дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 квітня 2014 року, тобто до виникнення у відповідача обов`язку відшкодування шкоди, завданої позивачам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Судом приймається до уваги, що, як зазначають самі позивачі і підтверджується матеріалами справи (т. 1 а.с. 93-99), в межах виконавчого провадження з відповідача на користь [PERSON] було стягнуто завдану шкоду у розмірі 23\~069 грн. 36 коп., що також свідчить про те, що він не мав наміру ухилятися від сплати завданої ним шкоди. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що під час подання відповідачем заяви про відмову від прийняття спадщини існували обставини, зумовлені ст.ст. 225, 229-231, 233 ЦК України. Також суд зауважує, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанову Верховного Суду № 136/2075/19 (провадження № 61-4881св21) від 22 серпня 2022 року у справах про визнання недійсним такого одностороннього правочину як відмова від прийняття спадщини на користь спадкоємця за законом належним відповідачем є спадкоємець на користь якого вчинена відмова. За таких обставин, [PERSON] у даній справі повинна бути заявлена в якості співвідповідача, а не третьої особи. Враховуючи положення ч. 1 ст. 51 ЦПК України, суд має право залучити до участі у справі співвідповідача лише за клопотанням позивача, а позивачами таке клопотання до суду не подавалося. Відповідно до положень ст. ст. 5, 15, 16\~ЦК України застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності наступних умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання відмови від прийняття спадщини недійсною позивачам слід відмовити, оскільки [PERSON] і [PERSON] не доведено факту умисного вчинення [PERSON] дій щодо ухилення від виконання судових рішень, тобто, з метою приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судових рішень про стягнення грошових коштів. Сама по собі обставина, що відповідач зареєстрований по теперішній час і фактично проживає у спірній квартирі не може свідчити про фіктивність правочину, оскільки право користування житловим приміщенням особи не пов`язано з її правом власності на це приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. З урахуванням того, що позивачам у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у загальному розмірі 2\~521 грн. 60 коп. (т. 1 а.с. 1, 2, т. 3 а.с. 35) слід віднести за їх рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed