Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати автомобіль Chery Kimo, 2008 року випуску, придбаний 13 вересня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу №7218/17/001021 від 13 вересня 2017 року, зареєстрований за [PERSON] , в період з 13 вересня 2017 року по 28 січня 2020 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки яких у праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по частці від об`єкту спільної сумісної власності, за кожним; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 53 080 (п`ятдесят три тисячі вісімдесят) гривень 00 копійок, вартість частки від загальної вартості автомобіля Chery Kimo, 2008 року випуску. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2015 року. Шлюб зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 557. Від даного шлюбу подружжя мають двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . 24 вересня 2019 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до змісту рішення про розірвання шлюбу, судом було встановлено, що сторони по справі припинили шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства з червня 2019 року. За час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуте рухоме майно, а саме: автомобіль Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см. Вказаний автомобіль набутий за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, оскільки 13 вересня 2017 року був зареєстрований на ім`я [PERSON] . Оскільки, відповідач [PERSON] , реєструючи вказаний автомобіль на своє ім`я діяв в інтересах сім`ї, тому останній повинен належати [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 1244 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 04 серпня 2022 року за № 31/4-1244-23аз, наданої у відповідь на адвокатський запит, транспортний засіб Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см., було зареєстровано за [PERSON] 13 вересня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу 7218/17/001021 від 13 вересня 2017 року. Надалі перереєстровано: -28.01.2020 року перереєстровано на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779; -04.07.2020 року перереєстровано на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6349/2020/2079476; -05.10.2021 року перереєстровано на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу 6349/2021/2837532. Таким чином, зазначений автомобіль Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см., вибув із власності відповідача 28 січня 2020 року, але при цьому коштів з продажу автомобіля відповідачем не передавалося, згоди на його відчуження позивач не давала. Вказаний автомобіль купувався для потреб сім`ї, для забезпечення можливості возити дітей, здійснювати покупки та вирішувати інші життєві питання членів родини. Після розірвання шлюбу з боку відповідача не вирішено добровільно питання щодо поділу спільного сумісного майна, тому [PERSON] вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові, додавши, що ринкова вартість автомобіля марки Chery Kimo, 2008 року випуску, підтверджується висновком про вартість до звіту №0908/01 від 09.08.2022, виконаним на замовлення Позивача. Так, для визначення ринкової вартості транспортного засобу Позивачем надано достовірні відомості щодо марки автомобіля та року його випуску. Незалежна оцінки автомобілів проводиться у відповідності із Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (Наказ Міністерства Юстиції України від 24.07.2009 №1335/5/1159). Вартість розповсюджених моделей автомобілів розраховується на підставі даних, наведених у довіднику «Бюллетень автотоварознавця». Правобережна товарна біржа має сертифікат суб`єкта оціночної діяльності, виданий Фондом державного майна України, із відкритою спеціалізацією з оцінки колісних транспортних засобів. В обґрунтування своїх заперечень на позов Відповідачем долучено до відзиву копії квитанцій про переказ позивачу власних коштів, однак Відповідачем не доведено, що перераховані ним кошти є сплатою компенсації вартості частини спірного автомобіля. Крім того, подружжя має двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , на утримання яких Відповідач сплачує аліменти за рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 02.08.2022 року. До цього часу, Відповідач добровільно перераховував позивачу кошти на утримання дітей, однак робив це не регулярно та в розмірі, якого не достатньо для забезпечення потреб двох малолітніх дітей, тому Позивач змушена була звернутися до суду із заявою про стягнення з Відповідача аліментів. Враховуючи викладене, копії платіжних доручень, долучені Відповідачем до відзиву, не є доказом сплати Позивачу компенсації вартості спільного майна подружжя. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, що сторонами не заперечується, що спірний транспортний засіб вибув з володіння відповідача на підставі договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779 від 28.01.2020. За умовами договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779 від 28.01.2020 року, транспортний засіб Chery Kimo, 2008 року випуску, д.н.з [NUMBER] , що належав на праві власності [PERSON] , було продано за 49 000,00 грн. Вказана ціна була обумовлена станом транспортного засобу, та тим попитом на ринку, що існував щодо автомобілів даного класу. Отже в силу ч. 1 ст. 204 ЦК України, умови вказаного договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779 від 28.01.2020 року у тому числі щодо визначення ціни автомобіля є правомірними, так як його не дійсність прямо не встановлена законом та позивачем не доведено наявності будь-якого рішення суду, яким цей договір було б визнано недійсним. За таких умов, за умови доведеної правомірності правочину і надана позивачем оцінка автомобіля, що виготовлена на його замовлення, не може бути врахована судом. Отже позивач може претендувати на частку від суми продажу автомобіля, що дорівнює від 49 000,00 грн. = 24 500,00 грн.. Наразі відповідач не має примірника договору купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779 від 28.01.2020 року. Однак в його інтересах направлено адвокатський запит до ТСЦ 6341 щодо надання копії договору купівлі-продажу та копії оцінки транспортного засобу. Що стосується долученого позивачем до позову Звіту № 0908/01 про оцінку ринкової вартості легкового автомобілю. З тексту звіту вбачається, що ринкова вартість автомобіля розраховується за курсом долара згідно курсу НБУ на день проведення оцінки. Згідно загальнодоступної інформації, що розміщена на сайті НБУ за посиланням http://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=20.01.2020&period=daily та за посиланням http://bank.gov.ua/ua/markets/exchangerates?date=09.08.2022&period=daily, вбачається, що курс 1 долара США по відношенню до гривні 20.01.2022 року на дату продажу автомобіля, та 09.08.2022 року на дату виготовлення звіту, суттєво відрізнявся. Так 20.01.2020 року згідно курсу НБУ 1 долар США коштував 24,2527 грн., у той час як 09.08.2022 року - 36,5686 відповідно. Згідно загальнодоступної інформації на сайті продажу автомобілів АУТОРІА, з якого оцінювачем бралися оголошення для порівняння ціни автомобіля, вбачається, що ціна вказаної моделі автомобіля починається з 1800 доларів США: https://auto.ria.com/uk/auto_chery_kimo_32652590.html. Та є досить багато екземплярів автомобілів ціною 2200-2300 доларів США. Отже з урахуванням різниці курсів на дату продажу, та дату наданої оцінки, виходить що наведена у звіті вартість автомобіля у 106 000 грн. не може бути прийнята до уваги судом під час розгляду справи по суті. Що стосується частку від суми продажу автомобіля, а саме суми 24 500,00 грн., то вона була перерахована відповідачем позивачу, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Так як 2020 році в Україні було введено карантин, та обмеження щодо здійснення певних видів господарської діяльності, то відповідач мав можливість лише частинами виплатити позивачу грошові кошти від продажу автомобіля. Факт перерахунку грошових коштів підтверджується відповідними платіжними дорученнями, що надаються суду. Вислухавши пояснення учасників справи, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав позову, дослідивши матеріали справи та надавши правову оцінку наявним у справі доказам, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 та ч. 2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 15 травня 2015 року. Шлюб зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції за актовим записом № 557. Від даного шлюбу подружжя мають двох малолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . 24 вересня 2019 року рішенням Московського районного суду м. Харкова шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до змісту рішення про розірвання шлюбу, судом було встановлено, що сторони по справі припинили шлюбно-сімейні відносини та не ведуть спільного господарства з червня 2019 року. За час шлюбу подружжям за спільні кошти було набуте рухоме майно, а саме: автомобіль Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см. Вказаний автомобіль набутий за час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, оскільки 13 вересня 2017 року був зареєстрований на ім`я [PERSON] . Згідно інформації Територіального сервісного центру МВС № 1244 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 04 серпня 2022 року за № 31/4-1244-23аз, наданої у відповідь на адвокатський запит, транспортний засіб Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см., було зареєстровано за [PERSON] 13 вересня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу 7218/17/001021 від 13 вересня 2017 року. Надалі перереєстровано: -28.01.2020 року перереєстровано на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779; -04.07.2020 року перереєстровано на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6349/2020/2079476; -05.10.2021 року перереєстровано на іншу фізичну особу за договором купівлі-продажу 6349/2021/2837532. Таким чином, зазначений автомобіль Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см., вибув із власності відповідача 28 січня 2020 року, але при цьому коштів з продажу автомобіля відповідачем не передавалося, згоди на його відчуження позивач не давала. Вказаний автомобіль купувався для потреб сім`ї, для забезпечення можливості возити дітей, здійснювати покупки та вирішувати інші життєві питання членів родини. Відповідно до Висновку про вартість до звіту №0908/01 від 09.08.2022 наданого Правобережною товарною біржею, в підсумках якого зазначено, що вартість легкового автомобіля хетчбек, модель Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см., що належить [PERSON] , з урахуванням його технічного стану на дату оцінки, становить 106\~160,00 грн.. В обґрунтування своїх заперечень на позов Відповідачем долучено до відзиву копії квитанцій про переказ позивачу власних коштів, однак Відповідачем не доведено, що перераховані ним кошти є сплатою компенсації вартості частини спірного автомобіля, оскільки в квитанціях не зазначено призначення платежу, адже це могли бути кошти на утримання двох неповнолітніх дітей. Тому суд не приймає до уваги зазначені відповідачем у відзиві на позов твердження щодо повного розрахунку з позивачем. За правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі №6-3037цс15 вказано, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного Кодексу України та ст. 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК). При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Так, поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі №6-1327цс15 від 18 травня 2016 року, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, встановлено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та підтверджена висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з частинами першою, третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Таким чином, оскільки спірний автомобіль був придбані сторонами у період зареєстрованого шлюбу, то це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. У Пленумі Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-81гс18) зробила висновок, що «звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України». Системний аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором. Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів». Відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації на зазначене майно для проведення оцінки. Частиною третьою статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майновий прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна. Відповідно до статті 3 цього Закону оцінка майна - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Пунктами 15, 16 Національного стандарту № 1 регламентовано, що методи проведення оцінки, що застосовуються під час визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у разі використання порівняльного підходу, та повинні ґрунтуватись на результатах аналізу цін продажу (пропонування) на подібне майно. Визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу ґрунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів в оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування. За наявності істотного впливу зовнішніх факторів (соціально-економічних, політичних, екологічних тощо) на ринок подібного майна, що призводить до фактичної неможливості надання аргументованого та достовірного висновку про ринкову вартість, у звіті про оцінку майна даються додаткові роз`яснення та застереження. При цьому оцінювач має право надавати висновок про ринкову вартість об`єкта оцінки, що ґрунтується, зокрема, на інформації про попередній рівень цін на ринку подібного майна або на припущенні про відновлення стабільної ситуації на ринку. Відповідно до статті 36 Національного стандарту № 1 оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільше повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення. У відповідності до положень ст.ст.\~1\~та\~2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Таким чином, в даному спорі визначенню підлягає саме ринкова вартість спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] - автомобіля марки Chery Kimo, 2008 року випуску, на час розгляду справи, оскільки у договорі купівлі-продажу ДКП ТСЦ 6341/2020/1900779 від 28.01.2020 року спірного автомобіля, згоду на укладення якого Позивач не надавала, його ціна визначена за згодою сторін договору, та яка може не відповідати його дійсній вартості на момент поділу майна. За змістом ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Визначаючи розмір суми вартості частки від загальної вартості автомобіля Chery Kimo, 2008 року випуску, яка підлягає стягненню із [PERSON] на користь [PERSON] , суд приймає за основу Висновок про вартість до звіту №0908/01 від 09.08.2022 наданого Правобережною товарною біржею про оцінку ринкової вартості легкового автомобіля хетчбек, модель Chery Kimo, 2008 року випуску, 1297 куб.см., що належить [PERSON] , оскільки сторона відповідача не реалізували свого права на подання до суду клопотання про призначення судової експертизи на спростування вищезазначеного звіту оцінювача у передбаченому законодавством порядку. Ринкова вартість автомобіля марки Chery Kimo, 2008 року випуску відповідно до Висновку про вартість до звіту №0908/01 від 09.08.2022 наданого Правобережною товарною біржею, складає 106 160 гривень 00 копійок. При цьому частка кожного з подружжя у праві спільної сумісної власності є рівною, а тому частка кожного із них у праві спільного сумісного майна на автомобіль Chery Kimo, 2008 року випуску, становить по 1/2 частці від зазначеного автомобіля, та виходячи з його загальної вартості 106 160,00 гривень, становить по 53 080 (п`ятдесят три тисячі вісімдесят) гривень 00 копійок за кожним, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Стосовно відшкодування витрат на виготовлення звіту з оцінки майна в сумі 600,00 грн., то суд враховує, що згідно\~ст.22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.\~\~Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Позивач для відновлення свого права зробила оцінку належного їй транспортного засобу за яку заплатила 600,00 грн.. Таким чином це витрати, які позивач зробила для відновлення свого порушеного права, а тому і ці витрати суд стягує з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1, п.п.1,4 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до частин 4-6 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1)їх дійсність; 2)необхідність; 3)розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України). Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Судом встановлено, що 01.08.2022 року між адвокатом Плетенко Кристиною Юріївною та [PERSON] укладено Договір про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Плетенко К.Ю. на підставі усного чи письмового звернення клієнта приймає зобов`язання з надання юридичної допомоги, перелік якої наведено у п.п.1,2 Договору, вартість яких зазначена в Додатковій угоді №1 до договору про надання правової допомоги від 01.08.2022 року та 26.10.2022 року. Також, матеріали справи містять Акт виконаних робіт №1 до договору про надання правової допомоги від 24.08.2022 року та 01.11.2022 року про сплату послуг адвоката Плетенко К.Ю. на суму 6\~000,00 грн.. А отже відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги підлягає задоволенню. Задовольняючи позов, суд також вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмірі 992 грн. 40коп..

Outcome: approved