Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.08.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір позики №15/08/18-2. У відповідності до зазначеного Договору позивач передав відповідачу [PERSON] грошову позику в розмірі 110000 доларів США строком до 15.08.2019. Згідно Договору відповідач [PERSON] зобов`язалась відповідати перед позивачем солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання відповідачем [PERSON] усіх його зобов`язань за Договором. Факт отримання коштів [PERSON] від позивача за Договором позики підтверджується відповідною розпискою про прийняття-передачу грошових коштів. 15.08.2018 між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір позики №15/08/18-2/1. У відповідності до зазначеного Договору позивач передав відповідачу [PERSON] грошову позику в розмірі 396000 доларів США строком до 15.08.2019. Вказану суму позики [PERSON] зобов`язаний повертати рівними частинами в розмірі 3300 доларів США кожного 15 числа місяця. Згідно Договору відповідач [PERSON] зобов`язалась відповідати перед позивачем солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання відповідачем [PERSON] усіх його зобов`язань за Договором. Однак в супереч умов зазначених договорів відповідачі не повернули грошові кошти, та згідно умов Договорів зобов`язані сплатити за прострочення боргу 55 відсотків від суми залишку простроченого боргу за кожен місяць прострочення. Просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] неповернуту позику в розмірі 149600 доларів США, що в еквіваленті у гривні становить 4107851,44грн та 179520 доларів США, що в еквіваленті у гривні становить 4929421,72грн. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 27.07.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку загального провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивач [PERSON] - адвокат Коляда С.М. в судове засідання 01.03.2023 не з'явився. Подав до суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , в судове засідання 01.03.2023 не з'явився. Про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду повернувся конверт з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Поштова кореспонденція направлялась за адресою зазначеною в позовній заяві, яка є адресою реєстрації та проживання відповідача, що підтверджується відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА ( [ADDRESS] ). Також відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся викликом до суду шляхом розміщення оголошення судової повістки про виклик до суду на сайті "Судова влада України". Відповідачем відзив до суду не подано, причини неявки суду не повідомлено. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання 01.03.2023 не з'явилась. Про день, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду повернувся конверт з відміткою "за закінченням терміну зберігання". Поштова кореспонденція направлялась за адресою зазначеною в позовній заяві ( [ADDRESS] ). Також відповідачка [PERSON] про розгляд справи повідомлялась викликом до суду шляхом розміщення оголошення судової повістки про виклик до суду на сайті "Судова влада України". Відповідачкою відзив до суду не подано, причини неявки суду не повідомлено. Однак суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та їх правовідносини. 15.08.2018 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель) було укладено Договір позики №15/08/18-2. Відповідно до п. 1 Договору зазначено, що позикодавець при укладанні Договору позики передав у власність позичальникові строком до 15.08.2019, а позичальник прийняв від нього у власність грошові кошти в розмірі 110000 доларів США. Цю суму грошових коштів позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцеві до 15.08.2019. У п. 2 Договору вказано, що поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов`язань за даним Договором та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладання Договору, так і тими, що виникнуть на його підставі у майбутньому. Пунктом 3 Договору визначено, що у разі прострочення виконання грошових зобов`язань позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням 5 відсотків від суми залишку простроченого боргу за кожен місяць прострочення. Згідно із п. 5 Договору у разі, якщо позичальник своєчасно не виконає умови, вказані у п.3.3. Договору, позикодавець має право подати цей Договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Здійснення стягнення здійснюється рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса. 15.08.2018 між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (поручитель) було укладено Договір позики №15/08/18-2/1. Відповідно до п. 1 Договору зазначено, що позикодавець при укладанні Договору позики передав у власність позичальникові строком до 15.08.2019, а позичальник прийняв від нього у власність грошові кошти в розмірі 39600 доларів США. Цю суму грошових коштів позичальник зобов`язується повністю повертати рівними частинами в розмірі 3300 доларів США кожного 15 числа місяця та повністю повернути позикодавцеві до 15.08.2019. У п.2 Договору вказано, що поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем солідарно у повному обсязі за своєчасне виконання позичальником усіх його зобов`язань за даним Договором та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладання Договору, так і тими, що виникнуть на його підставі у майбутньому. Пунктом 3 Договору визначено, що у разі прострочення виконання грошових зобов`язань позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням 5 відсотків від суми залишку простроченого боргу за кожен місяць прострочення. Згідно із п. 5 Договору у разі, якщо позичальник своєчасно не виконає умови, вказані у п.3.3. Договору, позикодавець має право подати цей Договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Здійснення стягнення здійснюється рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса. Факт отримання коштів [PERSON] від [PERSON] за Договором позики №15/08/18-2 в розмірі 110000 доларів США підтверджується відповідною розпискою про прийняття-передачу грошових коштів від 15.08.2018. Відповідно до пункту першого частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Стаття 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 (на яку послався суд апеляційної інстанції), від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19). Отже суд дійшов висновку, що позивач довів факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів у позику, і вважає встановлений факт, що між сторонами у справі укладені договори позики. Відповідачі не спростували, що спірні кошти 15.08.2018 вони не отримували. Судом було встановлено, що позивач виконав свої договірні зобов`язання за договорами позики шляхом надання відповідачу [PERSON] коштів у розмірі 149600,00дол.США. Однак відповідач у свою чергу порушив умови договору позики, а саме не повернув позивачу кошти у визначений договором строк. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідач порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статей 1049, 1950 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позику та якщо він своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із п. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до п. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Частиною 1 ст. 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України, встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У зв`язку із викладеним вище, суд дійшов висновку про те, що вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача основний борг в розмірі 149600,00дол.США, що в еквіваленті у гривні на час ухвалення рішення становить 4 107 851,44грн. Крім того стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача за порушення виконання грошового зобов`язання в розмірі 179520,00дол.США = (149600,00дол.США х 5% : 100% = 7480 х 24 місяців прострочення), що в еквіваленті у гривні на час ухвалення рішення становить 4 929 421,72грн. Вказаний розмір заборгованості здійснений відповідно до умов договору та підтверджений наданими до суду розрахунками. Однак, відповідачами вказаний розрахунок жодними доказами не спростований та доказів на підтвердження належного виконання вимог договору з боку відповідачів суду надано не було. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вбачається, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в сумі яка сукупності становить 329 120,00дол.США, що в еквіваленті у гривні на час ухвалення рішення становить 9 037 273,10грн. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви на підставі п. 9, 10 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», необхідно провести стягнення з відповідачів на користь держави. Отже на підставі ст.141 ЦПК України та враховуючи ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», до стягнення підлягає судовий збір з відповідачів на користь держави максимальний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 13420,00грн, а саме по 6710,00грн з кожного.

Outcome: approved