Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

19 грудня 2022 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до приватного підприємства «ЗІС» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та стягнення безпідставно збережених коштів. В обґрунтування позову вказала, що 19 червня 2014 року на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Теплицької державної нотаріальної контори Лужанською Т.В., вона стала власником земельних ділянок 2,7409 га, з кадастровим номером 0523785000:02:002:0156, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельну ділянку площею 2,2875 га, з кадастровим номером 0523785000:02:002:0155, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. За життя вказані земельні ділянки були передані спадкодавицем [PERSON] в оренду ПП «ЗІС» на підставі договорів оренди землі № 148 від 19.04.2006 та № 158 від 19.04.2006, укладених між спадкодавцем [PERSON] , та відповідачем. Після набутття права власності на вище зазначені об`єкти нерухомого майна достеменно знаючи, що [PERSON] договори оренди на вищевказані земельні ділянки не підписувала, позивач звернулась до суду до останнього із позовом про визнання недійсними договорів оренди землі, в процесі розгляду справи №144/363/16 за позовом [PERSON] , проведено почеркознавчу експертизу, відповідно до висновку Київського НДІСЕ від 26.01.2016 № 199/тдд, за резутатами судової почеркознавчої експертизи, підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у договорі оренди землі від 19.04.2006, зареєстрованого 09.08.2006 за № 04068000195, який було укладено між [PERSON] та ПП «ЗІС», виконано не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у графі у договорі оренди землі від 19.04.2006, зареєстрованого 09.08.2006 за № 040685000194, який було укладено між [PERSON] та ПП «ЗІС», виконано не [PERSON] , а іншою особою. Рішенням Теплицького районного суду у справі № 144/363/16 від 07.10.2021, що набрало законної сили, [PERSON] відмовлено в задоволенні позовних вимог, підставою для відмови в задоволенні позову, став факт обрання позивачем невірного способу захисту, враховуючи той факт, що ПП «ЗІС» на даний момент здійснює використання належних [PERSON] земельних ділянок з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0156 та 0523785000:02:002:0155 без законних підстав, тому позивач змушена звертатись до суду з вказаним позовом. Позивач, як власник спірних земельних ділянок має обгрунтовані сподівання на отримання коштів за фактичне користування земельними ділянками, розмір безпідставно збережених коштів, які позивач просить стягути з відповідача становить у розмірі 3% вартості земельної ділянки, станом на 12.12.2022 нормативно-грошова оцінка земельних ділянок з кадастровими номерами 0523785000:02:002:0156 та 0523785000:02:002:0155 становить 95571, 92 грн. та 96033, 71 грн., відповідно позивач просить стягнути з відповідача за земельну ділянку кадастровий номер 0523785000:02:002:0155 8601,47 грн. (95571,92*3%*3*) та за земельну ділянку кадастровий номер 0523785000:02:002:0156 8643,03 грн. (96033, 71*3%*3*), що разом становить 17244, 50 грн. 13 січня 2023 року представник відповідача ПП «ЗІС», адвокат Притула В.Л. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, просить суд в задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та стягнення безпідставно збережених коштів, відмовити. Предствник позивача [PERSON] - [PERSON] , в судове засідання не з`явився направив на адресу суду заяву з проханням розглянути справу за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача ПП «ЗІС» Притула В.Л., в судове засідання не з`явився направив на адресу суду заяву з проханням розглянути справу за відсутності представника відповідача, заперечує, щодо задоволення позовних вимог відповідно до відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, відзив на позов, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши за сукупністю докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом, [PERSON] є власником земельних ділянок 2,7409 га, з кадастровим номером 0523785000:02:002:0156, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та земельну ділянку площею 2,2875 га, з кадастровим номером 0523785000:02:002:0155, яка розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які вона успадкувала після смерті [PERSON] . Відповідно до змісту висновку судово-почеркознавчої експертизи, виконаної експертами Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 6712/6713/16-32 від 06.07.2016: підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 040685000195, який було укладено між [PERSON] та ПП «ЗІС», виконано не [PERSON] , а іншою особою; підпис від імені [PERSON] у графі «Орендодавець» у договорі оренди від 19 квітня 2006 року, зареєстрованого 09 серпня 2006 року за № 040685000194, який було укладено між [PERSON] та ПП «ЗІС», виконано не [PERSON] , а іншою особою (а.с.107-113). За змістом статті 11 ЦК України - цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Частиною третьою\~статті 203 ЦК України - передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Стаття 207 ЦК України - встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України\~і відповідно до\~статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою\~статті 14 Закону України «Про оренду землі»\~(тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) - договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за\~статтею 18 цього Закону\~договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Частиною першою\~статті 15 Закону України «Про оренду землі»\~- визначено істотні умови договору оренди землі, відсутність хоча б однієї з них, а також порушення вимог статей\~4-6,\~11,\~17,\~19\~цього\~Закону\~є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони не досягли згоди щодо встановлення істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 18.12.2013 у справі № 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору оренди земельної ділянки. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судому у постанові від 11.06.2018 у справі № 151/117/17. Крім того, у іншій постанові Верховного Суду України у справі № 6-162цс13 від 19.02.2014, вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами. За змістом статей\~15\~і\~16 ЦК України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків тощо. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, де позивач наполягає на поверненні її земельних ділянок, вважаючи, що ця ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав, зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Судом встановлено, що договори оренди землі 9 квітня 2006 року, зареєстровані 09 серпня 2006 року за № 040685000195 та за № 040685000194, які було укладено між [PERSON] та ПП «ЗІС», що належить позивачу, знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Згідно ст.391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з ч.2\~ст.152 ЗК України - власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Також, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 16.06.2020 № 145/2047/16-ц, так як позивач є власником земельних ділянок кадастровий номер 0523785000:02:002:0156 та 0523785000:02:002:0155, а відповідач у фактичному користуванні якого без установлених законом підстав знаходиться вказані земельні ділянки, своїми діями, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушує права позивача, як власника земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні позивачем своїм майном, тому порушене право позивача підлягає захисту, що полягає в усуненні перешкод у користуванні земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача повернути її власнику та забороні проведення будь-яких робіт на вказаній земельній ділянці. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до частин першої та другої зазначеної вище статті ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15). Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У главах 82 і 83 ЦК України визначено, що для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Водночас, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений, зокрема, у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18). Отже, судом встановлено, що ПП «ЗІС» не будучи власником земельних ділянок з кадастровими номерами 0523785000020020155 та 0523785000020020156, поза волею [PERSON] фактично використовувало дані земельні ділянки з державною реєстрацією цього речового права, при цьому не сплачуючи орендну плату за використання вказаних земельних ділянок з 2006 року по 2019 року, а отже зобов`язане повернути кошти, які мав заплатити власникові земельної ділянки, яким є позивач. Водночас, вирішуючи питання про суму коштів, які повинен відповідач сплатити за користування земельною ділянкою, суд виходить з такого. Згідно з пунктом «д» частини першої статті 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 157 ЗК України). Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284, із змінами (надалі - Порядок № 284). Так, пунктом 1 Порядку 284 встановлено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв`язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок. Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад (пункт 2 Порядку № 284). Пунктом 3 Порядку 284 визначено, що відшкодуванню підлягають, зокрема, інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Цим же пунктом надано визначення неодержаного доходу як доходу, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян. Розміри збитків визначаються в повному обсязі відповідно до реальної вартості майна на момент заподіяння збитків, проведених витрат на поліпшення якості земель (з урахуванням ринкової або відновної вартості) (пункт 4 Постанови). Крім цього, постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 року № 963 затверджено Методику визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, яка спрямована на визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (пункт 1). Разом з цим, на думку суду, норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, які виникли між сторонами у справі, не встановлюють обов`язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до вимог вказаної вище Методики, адже розмір безпідставно збережених коштів може бути встановлений з розумним ступенем достовірності і без застосування Методики. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач обґрунтовував фактичний розмір безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 17244,50 грн, тобто 3 % від нормативно грошової оцінки землі за кожен календарний рік. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оцінку земель», нормативна грошова оцінка земельних ділянок - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений за встановленими і затвердженими нормативами. Статтею 18 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше, ніж один раз на 5-7 років. Згідно з положеннями ч. 5 ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Крім того, згідно з абзацом першим пункту 289.1 Податкового кодексу України, для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України «Про оцінку земель»). Близький за змістом правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц та Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 639/5391/19. За таких обставин, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель. Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, який неодноразово зазначав, що при стягненні безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати, нарахування мають здійснюватися позивачем не самостійно (шляхом арифметичного розрахунку без проведення нормативної грошової оцінки землі), а винятково на підставі витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (постанови Верховного Суду від 28 вересня 2020 року у справі № 922/4073/19, від 24 вересня 2020 року у справі № 922/3616/19, від 12 червня 2019 року у справі № 922/902/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/1276/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2082/18, від 06 листопада 2019 року у справі № 922/3607/18). За відсутності будь-яких заперечень щодо розміру розрахованих позивачем безпідставно збережених коштів, суд приймає як належний розмір безпідставно збережених коштів 17244,50 коп., оскільки такий розрахунок проведено у відповідності з вимогами чинного законодавства. З огляду на наведене є усі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 17244, 50 грн. безпідставно збережених коштів. Витрати, понесені позивачем у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 2977,20 грн., п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, розмір яких підтверджується угодою про надання правової допомоги та опис-розрахунком судових витрат у цивільній справі № 144/1369/22 та складає: вивчення документів - 1000,00 грн.; складання позовної заяви 5000,00 грн.; витрати на приїзд в Теплицький районний суд (мінімум 3 рази) 2000,00 грн.; ведення справи в суді 8000,00 грн., та в загальній сумі складає 16000,00 грн., суд враховуючи клопотання представника відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, також звертає увагу та ну обставину, що у суді перебуває значна кількість справ за позовами фізичних осіб до ПП «ЗІС», де інтереси позивачів представляє адвокат Клінчиков С.О., що значно спрощує адвокатську роботу, вважає, що дана сума є неспівмірною із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved