Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивач звернулася в суд з наведеним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, мотивуючи тим, що 07.08.1999 року вона зареєструвала шлюб із [PERSON] у Виконавчому комітеті Загайпільської сільської ради. В період шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] . За період шлюбу подружжям було нажито спільне майно, а саме квартиру в [ADDRESS] та автомобіль марки «Audi» моделі «А4» 1996 року випуску. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05.10.2019 р. по справі №346/2952/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Однак, згоди між колишнім подружжям про добровільний поділ майна не досягнуто. Враховуючи наведене просить суд провести поділ майна подружжя між [PERSON] та [PERSON] , в ідеальних частках по1\\2 а саме: квартири загальною площею 54,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , та автомобіля марки «Audi» моделі «А4» 1996 року випуску, номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Стягнути із відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, а також жодних інших заяв та клопотань від відповідача не надійшло. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 07.08.1999 року до 05.11.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05.10.2018 року шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 07.08.1999 року у Загайпільській сільській раді Коломийського району, актовий запис - №5 розірвано. 22.04.2009 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., який зареєстровано в реєстрі за №991. Із копії зазначеного вище договору купівлі-продажу квартири від 22.04.2009 року, встановлено, що продавець ( [PERSON] ) передала (продала), а покупець ( [PERSON] ) прийняв у власність належну [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] , що також підтверджується копією дублікату договору купівлі-продажу квартири, що має силу оригіналу від 22.04.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А., зареєстрований в реєстрі за №823. Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , за [PERSON] зареєстровано транспортний засіб «Audi» моделі «А4», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . З висновку про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «АРХЕКСПЕРТУС» від 31.03.2022 року вбачається, що вартість майна - квартири, загальною площею 54,7 кв.м., житловою площею 39,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , становить 92 400 грн. Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 31.10.2022 року вбачається, що 04.06.2019 року на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер 823, виданого 04.06.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур А.А. за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із копії відповіді начальника ТСЦ МВС №2643 в Івано-Франківській області від 14.09.2022 року №31/9/618-адв на запит адвоката Романенчука А.В., транспортний засіб Audi А4, у період з 2011 року по 2019 року був зареєстрований за [PERSON] . Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно роз`яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. Пунктом 30 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року передбачена рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Згідно з п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 22 вказаної Постанови Пленуму встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК (п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Так, судом встановлено, що за час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , а саме з 07.08.1999 року по 05.11.2018 року сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована за відповідачем. В матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справа або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи, що придбана відповідачем в період шлюбу квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині. Доказів про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача суду не надано. Що стосується вимог позову в частині поділу майна подружжя, а саме автомобіля марки «Audi» моделі «А4» 1996 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Вирішуючи даний спір, суд повинен враховувати загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів обох співвласників. Як встановлено судом, транспортний засіб Audi А4, у період з 2011 року по 2019 року був зареєстрований за [PERSON] . Тобто, станом на час звернення позивача до суду із даним позовом 17.05.2022 року спірний автомобіль вибув із власності відповідача [PERSON] , відтак його поділ є неможливим. Обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, на думку суду, не є належним. Крім того, позивач не позбавлена права на звернення до суду з позовом про стягнення грошової компенсації вартості її частки автомобіля. Виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обгрунтованими, та такими, що підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 924 грн. 00 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 368 ч.3 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial