Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Мукачівської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу у вихованні дитини та спілкуванні з нею, про визначення місця проживання дитини. Позов мотивований тим, що 04.08.2007 року між позивачем і відповідачем був укладений шлюб, який рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 23.08.2022 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилися діти, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З моменту розірвання шлюбу, старший син [PERSON] проживає із позивачем, а молодший [PERSON] проживає із відповідачем. У свою чергу, відповідач [PERSON] всілякими способами, без будь-яких причин, перешкоджає позивачу у спілкуванні із сином. Таким чином, позивач просить суд встановити йому порядок побачень із сином, а також визначити місце проживання старшого сина із ним. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.12.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, просить суд розглянути справу без його участі та уточнені позовні вимоги задовольнити з підстав зазначених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву про визнання позовних вимог та просить суд розглянути справу без її участі. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Мукачівської міської ради - Степанова О.Р. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Відповідно до положень частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву, суд вирішує справу за наявними у справі матеріалами. Вивчивши заяву, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст.55), Цивільному кодексі України (ст.16), Цивільному процесуальному кодексі України (ст.4). Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 23.08.2022 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано (а.с. 7). Відповідно до Свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 20.10.2016 року та [NUMBER] від 18.02.2009 року, батьками [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 9). Із Характеристики на [PERSON] виданої ТОВ «НАВІБУД» від 30.08.2022 року вбачається, що [PERSON] по місцю проживання від сусідів стосовно його поведінки скарг не поступало, негативних відгуків не поступало (а.с. 15). Із Характеристики на [PERSON] виданої ТзОВ «Райз Логістик» від 31.08.2022 року слідує, що [PERSON] працює на посаді водія автотранспортних засобів, за період роботи зарекондував себе з позитивної сторони (а.с. 16). Згідно з висновку виконавчого комітету Мукачівської міської ради №701/01-36/42-23 від 20.02.2023 року, орган опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міськоїради вважає, доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з батьком та встановити [PERSON] наступний порядок побачень з сином [PERSON] , [INFO] : щомісячно з ночівлею з 10 год. другого вівторка місяця до 19 год. другої неділі місяця, або інший час за попередньої домовленості між батьками дитини. Дані правовідносини регулюються нормами СК України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789Х11 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Положеннями статті 157 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із частинами першою, другою статті 159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Тлумачення наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що той з батьків, який проживає окремо від дитини має право на особисте спілкування з ними, а інший не має права перешкоджати йому спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дітей. При визначенні способів участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковим є врахування найкращих інтересів дитини. Визначаючи способи участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, необхідно надавати системну оцінку фактам і обставинам, які впливають на ухвалення певного рішення, зокрема, суд має враховувати насамперед інтереси дитини, які не завжди можуть відповідати її бажанням, з урахуванням віку, стану здоров`я, психоемоційного стану. Особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини, а тому суд вважає за необхідне визначити спосіб участі батька у вихованні малолітньо дитини. Недосягнення згоди між батьками щодо порядку та способу участі батька у вихованні дитини не може бути підставою для відмови йому в спілкуванні з нею. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові від 1 квітня 2020 року №686/667/17. Вирішуючи питання щодо порядку та місця спілкування позивача з малолітнім сином, суд приймає до уваги рівність прав батьків щодо спілкування з дітьми та участі у їх вихованні незалежно від того, з ким проживають діти, вік дитини, яка є малолітньою, стосунки, які склалися між сторонами, а також те, що уточнені позовні вимоги визнаються відповідачем суд приходить до висновку, що уточнений позов в цій частині підлягає до задоволення. Що стосується іншої позовної вимоги, зокрема про визначення місця проживання [PERSON] суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 2 ст. 155 СК України). За положеннями статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.2, 3 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином, беручи до уваги вищезазначені норми права, слід прийти до висновку, що спір про визначення місця проживання дитини віком від 10 до 14 років визначається органом опіки та піклування або судом, а визначення місце проживання дитини, яка вже досягла 14 років, визначається нею самою. Враховуючи зазначене, а також те, що дитині [PERSON] , на момент ухвалення рішення у справі, виповнилося 14 років, а тому визначення його місця проживання визначається ним самим, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити.

Outcome: approved