Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до АТ «Укрсоцбанк», Комунального підприємства «Світоч» м. Києва в особі державного реєстратора Алієва Гусейна Азіз Огли, у якому просив: - скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейна Азіз Огли про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.11.2018, індексний номер 44057576, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «УКРСОЦБАНК»; - скасувати реєстраційний запис про право власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «УКРСОЦБАНК №28930360 від 13.11.2018 року внесений на підставі рішення державного реєстратора КП «Світоч» Алієва Гусейна Азіз Огли; - поновити відомості в державних реєстрах речових прав на нерухоме майно про об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] , що передували скасованим записам; Крім того, просили стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 17.05.2007 року між ним та АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» укладено договір споживчого кредиту №10-29/3417, для придбання останнім квартири за адресою: [ADDRESS] . В забезпечення зобов`язань позичальника за вищевказаним споживчим кредитом 17.05.2007 року між кредитором та позичальником було укладено іпотечний договір №02-10/1600, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2010 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно якої змінено порядок погашення кредиту зі звичайного на ануїтетний, а також змінено розмір процентів за користування кредитом та продовжено загальний термін користування кредитом до 16.05.2037 року. 17 березня 2010 року між кредитором та позичальником було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору згідно якого внесено зміні до пунктів 1.4.1. та 1.4.2. Іпотечного договору, а саме змінено строк забезпечення зобов`язання позичальника за споживчим кредитом до 16.05.2037 року. При цьому, з метою звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, державним реєстратором КП «Світоч» Алієвим Гусейном Азіз Огли 15.11.2018 року право власності на вказану вище квартиру було зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк» (запис про право власності №28930360 від 13.11.2018). За твердженням [PERSON] реєстрація права власності за АТ «Укрсоцбанк» на предмет іпотеки відбулась неправомірно, оскільки жодних вимог про усунення порушення основного зобов`язання, зазначених державним реєстратором як підставу для реєстрації права власності на спірну квартиру, він, як законний власник нерухомого майна, від АТ «Укрсоцбанк» не отримував. Сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому ст. 37 Законом України «Про іпотеку». Такий договір між позивачем та AT «Укрсоцбанк» не було укладено, а відтак позивач згоди на відчуження спірної квартири не надавав. Також, позивач звертає увагу суду, що за наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, не зважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У ході розгляду справи замінено відповідача АТ «УКРСОЦБАНК» його правонаступником АТ «Альфа-Банк», найменування якого згодом змінено на АТ «Сенс Банк» (код ЄДРПОУ: 23494714, адреса: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100). 25.03.2020 року представником відповідача «Альфа-Банк» подано відзив, у якому останній у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки вимоги про усунення порушення основного зобов`язання надсилалися іпотекодавцю завчасно належним чином за адресою предмета іпотеки, а також за адресою зареєстрованого місця проживання позивача. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя між сторонам укладено у формі іпотечного застереження. Крім того, дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджується на спірну квартиру, оскільки вона не використовується як місце постійного проживання позичальника. 20.11.2020 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти відзиву з підстав наведених у відповіді на відзив. 26.02.2021 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва цивільну справу №756/4774/19 за позовом АТ «Альфа - Банк» до [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про примусове виселення та зняття з реєстраційного обліку і цивільну справу №756/16645/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», КП «Світоч» м. Києва в особі державного реєстратора Алієва Гусєйн Азіз Огли про скасування рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно та зобов`язання вчинити дії - об`єднано в одне провадження та присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - №756/16645/18. У об`єднаній позовній заяві АТ «Альфа - Банк» свої вимоги обґрунтовує тим, що право власності на іпотечну двокімнатну квартиру [ADDRESS] , АТ «Укрсоцбанк», правонаступниками яких є АТ «Альфа - Банк», було оформлено у правомірний спосіб згідно зі ст.ст. 37,38 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, відповідач та законний представник втратили право власності на вказану квартиру, а тому відповідно до ст. 317 ЦК України втратили і право користування помешканням. Позивач звертався до відповідачів із вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, однак колишній власник продовжує користуватися майном та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії [PERSON] в інтересах якого діє законний представник [PERSON] створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном. У судовому засіданні представник АТ «Сенс Банк» позов товариства підтримував у повному обсязі та просив його вимоги задовольнити з підстав, що вказані у позовній заяві, проти задоволення позову [PERSON] заперечував у повному обсязі. Державний реєстратор КП «Світоч» Алієв Гусейн Азіз Огли у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступне. 17.05.2007 року між АКБ «УКРСОЦБАНК», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту №10-29/3417, для придбання останнім квартири за адресою: [ADDRESS] . В забезпечення зобов`язань позичальника за вищевказаним споживчим кредитом 17.05.2007 року між кредитором та позичальником було укладено іпотечний договір №02-10/1600, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку АТ «Укрсоцбанк» нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] . 17.03.2010 року між кредитором та позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно до якої змінено порядок погашення кредиту зі звичайного на ануїтетний, а також змінено розмір процентів за користування кредитом та продовжено загальний термін користування кредитом до 16.05.2037 року. 17 березня 2010 року між кредитором та позичальником було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору згідно якого внесено зміні до пунктів 1.4.1. та 1.4.2. Іпотечного договору, а саме змінено строк забезпечення зобов`язання позичальника за споживчим кредитом до 16.05.2037 року. Згідно із п. 2.1.5 Іпотечного договору без письмової згоди іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до цього договору, іпотекодавець гарантує не відчужувати предмет іпотеки, також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується у розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування приміщенням у разі передання його в іпотеку. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З матеріалів справи вбачається, 12.04.2018 року на адресу місцезнаходження іпотечного майна: [ADDRESS] направлялось повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 11.04.2018 №IB1405-507 в якому поряд з вимогою про усунення порушень кредитного договору зазначено, що у випадку невиконання вказаної вимоги банк застосує своє право на позасудове врегулювання шляхом прийняття у власність предмету іпотеки. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є [ADDRESS] , при цьому за вказаною адресою банком також направлялись повідомлення про усунення порушень кредитного договору і можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання від 11.04.2018 №IB1405-507. Таким чином, неотримане [PERSON] письмове повідомлення банка про усунення порушень кредитного договору не є підтвердженням того, що банк не вжив заходів для повідомлення боржника належним чином про заборгованість. Відповідно до п. 6.2. ст. 6 Іпотечного договору «усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін». Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року №270 затверджено Правила надання послуг поштового зв`язку. Пункт 99 цих Правил поштового зв`язку визначає: «99. Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу». В пункті 102 Правил поштового зв`язку визначено, зокрема: «102. В об`єкті поштового зв`язку вручаються: рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, не вручені адресатам під час доставки Додому». Таким чином, письмове повідомлення АТ «Укрсоцбанк» на протязі місяця перебувало у відділенні поштового зв`язку, останнє направляло [PERSON] повідомлення про надходження від банку поштової кореспонденції, проте [PERSON] не вчиняв дій щодо його одержання. З огляду на зазначене, на думку суду, неотримання [PERSON] повідомлення направленого Банківською установою обумовлено лише відсутністю волевиявлення (бажання) адресата щодо її отримання. Аналогічні висновки щодо наслідків неотримання боржниками письмових повідомлень від банківської установи викладено в постановах Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі №755/5691/16-ц (провадження № 61-901св17), від 04.07.2018 року по справі №522/2732/16-ц (провадження № 14-240цс18): Відповідно до п. 4.1 Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 4 Іпотечного договору передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. Згідно із п. 4.5 Іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.3 - шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відтак, в п. 4.5.3 Іпотечного договору між сторонами погоджено та укладено іпотечне застереження, яке прирівнюється до Договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості обов`язкового укладання окремого договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вказано, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кредитний договір та договір іпотеки містять відомості про адресу зареєстрованого місця проживання [PERSON] - [ADDRESS] , відомостей про зміну адреси зареєстрованого місця проживання, суду не надано. У 2003 році в Україні прийнято Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який ввів обов`язковість реєстрації місця проживання. При реєстрації місця проживання, вказана особа отримує право користування вказаним помешканням, адже офіційно - це місце де вона фактично проживає впродовж тривалого періоду. Таким чином, відповідно до норм житлового законодавства та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у «прописаної» особи виникають житлові права, зокрема право користування вказаним житлом. Тимчасове перебування особи в певному місці не може рахуватися її місцем постійного проживання. Таким чином, посилання в позовній заяві на те, що квартира, яка є предметом іпотеки, є єдиним житлом [PERSON] спростовується наявними матеріалами справи. Також, [PERSON] на виконання вищевказаних процесуальних норм не було надано суду належних та допустимих доказів того, що у його власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, чим не доведено, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, у даному випадку положення «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосуванню не підлягають, оскільки звернення стягнення на квартиру [PERSON] , як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки здійснена в позасудовому порядку. Мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті, протягом строку його дії, є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української PCP. Такий висновок вказує на те, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). При цьому, встановлений Законом мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). З огляду на вищевикладене, можна дійти до висновку, що дані твердження [PERSON] для скасування рішення державного реєстратора є необґрунтованими та такими, що не відповідають нормам чинного законодавства. З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи останнього, що Закон про мораторій діє з урахуванням приписів Закону України «Про іпотеку» та забороняє звернення стягнення на предмет іпотеки, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті у будь-який спосіб. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не застосовується до позасудового способу звернення стягнення на іпотечне майно, коли державний реєстратор прийняв рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що рішення державного реєстратора комунального підприємства «Світоч» Алієва Гусейна Азіз Огли про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.11.2018, індексний номер 44057576, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ «УКРСОЦБАНК» є правомірним, а відтак у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Процесуальні права та обов`язки сторін визначені ст. 49 ЦПК України, тож відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, зазначені представником [PERSON] на стадії судових дебатів нові підстави позову, в тому числі, щодо порушення прав та інтересів дитини зареєстрованої у іпотечній квартирі, а також застосування положень Закону в редакції яка була чинна на момент укладення договору іпотеки, не були предметом дослідження та розгляду, оскільки ініційовані і подані в порушення порядку та вимог процесуального закону. В судовому засіданні з`ясовано, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований в іпотечній квартирі [ADDRESS] 05.08.2014 року, як член сім`ї колишнього власника [PERSON] без згоди і повідомлення іпотекодержателя. Згідно висновків Верховного Суду України у справі №6-158цс14 право користування житлом для членів сім`ї власника, може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Таким чином, припинення цього права у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 13.11.2018 року АТ «Укрсоцбанк» є власником: двокімнатної квартири [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] , [INFO] втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] після втрати права власності [PERSON] на вказане майно. Відповідно до ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналогічні норми закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ч. 1,2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, на думку суду, право користування [PERSON] чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна, оскільки право користування цим майном є похідним від права власності. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на зазначене, враховуючи позицію в аналогічних справах, беручи до уваги те, що відповідач не має жодного відношення до власника житла, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині виселення [PERSON] , [INFO] з квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про виселення [PERSON] є достатньою правовою підставою для зняття його з реєстрації проживання за цією адресою та вимоги звільнити житлове приміщення в позасудовому порядку. Розподіл судових витрат визначений ст. 141 ЦПК України. При цьому, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на відмову в позові [PERSON] та часткове задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк» судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з [PERSON] , як законного представника [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» пропорційно до розміру задоволених позовних вимог компенсації. На підставі вищевикладеного та ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 321, 328, 391, 628, 629 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст. 1-5, ст. 9, ст. 35-40 Закону України «Про іпотеку», ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Outcome: partial