Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивач [PERSON] подав до суду позовну заяву, уточнивши її, в якій просить визнати протиправними дії перевізника щодо безпідставної відмови йому в безоплатному проїзді в приміських маршрутах загального користування та стягнути з відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» 20000 гривень моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що він є інвалідом II групи загального захворювання, маючи пільгове посвідчення «Посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій на території України», а також перебуваючи в соціальному статусі пенсіонера, має право на безкоштовний проїзд на автобусних маршрутах загального користування при пред`явленні водієві маршрутки посвідчення встановленого зразка. Однак протягом тривалого періоду часу, а саме: з 2020 року, перевізник Товариство з обмеженою відповідальністю «Стрийське АТП», яке обслуговує міські та приміські маршрути по Стрийському району, зокрема які проходять по території Стрийської міської територіальної громади та Моршинської міської територіальної громади, та його працівники неодноразово порушували його законні права та інтереси, що гарантовані державою на безоплатний проїзд. Водії на приміських маршрутах відмовляють йому в безоплатному проїзді та вимагають або сплатити кошти за проїзд, або залишити автобус. Він неодноразово звертався до перевізника з листами, однак жодної відповіді від останнього не отримав. Після чергової відмови в безоплатному перевезенні водієм автобуса сполученням Стрий-Жидачів, що мало місце 19.10.2020, він звернувся із заявою до Стрийського відділу поліції ГУ НП у Львівській області щодо неправомірних дій перевізника, яку було скеровано в Управління Укртрансбезпеки у Львівській області для розгляду по суті. Отримавши відповідь Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, йому стало відомо, що 16 грудня 2020 року державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Львівській області було проведено рейдову перевірку, в результаті якої складено акт на ТзОВ «Стрийське АТП» про порушення вимог ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» за безпідставну відмову в пільговому перевезенні. Крім того, він неодноразово звертався на «гарячу лінію» з відповідними заявами, на які отримував відповіді від Стрийської районної державної адміністрації як сторони укладеного між нею та перевізником «Стрийським АТП» договору про організацію перевезення пасажирів на маршрутах загального користування про те, що він має право на безоплатний проїзд всіма видами міського пасажирського транспорту та на автомобільному транспорті загального користування в сільській місцевості в межах адміністративного району за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі затвердження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Слід зазначити, що листом від 17.07.2020 його повідомлено про проведення додаткового інструктажу водія щодо правил надання послуг на автомобільному транспорті загального користування. Однак вказаний інструктаж жодним чином на перевізника не вплинув. Численними законодавчими актами України передбачено право певних категорій громадян на пільговий проїзд у громадському транспорті. Однак всупереч зазначеним нормативним актам перевізник не виконує свої зобов`язання, не бере до уваги рекомендації та вказівки органів державної влади, чим порушує його законне право на безоплатний проїзд для пільгової категорії громадян. Так, 22 червня 2022 року в нього знову виник конфлікт із водієм автобуса за маршрутом «Стрий-Великі Дідушичі», оскільки водій [PERSON] відмовив йому в проїзді за пільговим посвідченням «Посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій на території України», в зв`язку з чим він викликав поліцію та написав заяву, на яку отримав відповідь про наявність цивільно-правових відносин, які вирішуються в судовому порядку. Однак всупереч усім заходам впливу перевізник «Стрийське АТП» і надалі порушує його законне право на безоплатний проїзд, передбачений для пільгової категорії громадян відповідно до вимог законодавства, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом. Окрім того, протиправними діями ТзОВ «Стрийське АТП» його моральному здоров`ю спричинено значної шкоди, оскільки його життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями через грубість водіїв транспортних засобів, приниження його гідності в присутності інших пасажирів, ним понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізувати свої звички і бажання внаслідок витрат часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади з метою належного захисту його порушених прав. Враховуючи наявність психологічно травмуючого фактору, користуючись принципами розумності та справедливості, просить стягнути з відповідача 20000,00 грн моральної шкоди. Представником відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвокатом Долішною М.В. подано відзив на позовну заяву, в якому остання позовні вимоги позивача не визнає та вважає їх такими, що не підлягають до задоволення у зв`язку з їх необгрунтованістю та безпідставністю. Зокрема, зазначає, що позивачем не додано жодного доказу відмови водіями відповідача у пільговому проїзді. До матеріалів справи позивачем не долучено документа, що підтверджує право на пільговий проїзд у спірний період, позаяк долучені позивачем до матеріалів справи копія Тимчасової довідки (замість пенсійного посвідчення) № 308 від 15.08.2022, копія медичного висновку лікарсько-консультативної комісії від 01.09.2022 № 57 щодо інвалідності позивача підтверджують відсутність у позивача документа, що підтверджує право на пільговий проїзд у 2020 році. У відповіді на відзив представник позивача адвокат Крушельницька У.О. вказує на безпідставність покликання відповідача на відсутність у позивача належних документів, що дають йому право на пільговий проїзд у згаданий у позові період часу, оскільки таке право підтверджувалося посвідченням № 126-19/п (з правом на пільги), виданим Львівською обласною радою 03.11.2016, та свідчило про наявність права на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». Представник відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвокат Долішна М.В. в поданому запереченні звертає увагу на відсутність адміністративних санкцій щодо відповідача за безпідставну відмову в пільговому перевезенні пасажирів та відсутність права заявлення вимоги про стягнення моральної шкоди при зверненні з позовом в порядку Закону України «Про захист прав споживачів». Представник третьої особи Стрийської районної військової адміністрація подав пояснення щодо позову, в яких підтримав позовні вимоги [PERSON] , покликаючись на норми Закону України «Про автомобільний транспорт» та Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, зазначив, що звуження змісту та обсягу прав осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Порядок транспортного обслуговування осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, річковим, автомобільним та міським електричним транспортом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2022 року головуючим суддею у справі визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 25/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2022 позовну заяву [PERSON] до ТзОВ «Стрийське АТП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Стрийська районна державна адміністрація про визнання незаконними дій, захист прав споживача та стягнення моральної шкоди прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 04.11.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 26/. 03.11.2022 від третьої особи надійшли пояснення щодо позову /а.с. 30-32, 48-50/. В судовому засіданні 04.11.2022 проведено заміну третьої сторони на належну. 14.11.2022 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог /а.с. 38-39/. 16.11.2022 представником відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвокатом Долішною М.В. подано відзив на позовну заяву /а.с. 51-62/. 02.12.2022 представником позивача [PERSON] адвокатом Крушельницькою У.О. подано відповідь на відзив /а.с. 65-72/. 03.01.2023 представником відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвокатом Долішною М.В. подано заперечення /а.с. 75-78/. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04.01.2023 закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «Стрийське АТП», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Стрийська районна військова адміністрація про визнання незаконними дій, захист прав споживача та стягнення моральної шкоди. Справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 24.01.2023 /а.с. 80/. Розгляд справи по суті відбувся 03.03.2023 за участі позивача [PERSON] , його представника адвоката Крушельницької У.О. та представника відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвоката Долішної М.В. Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Крушельницька У.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові та відповіді на відзив, просили їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвокат Долішна М.В. позов заперечила з підстав, наведених у відзиві та запереченні. Представник Стрийської районної військової адміністрації подав заяву про розгляд справи за його відсутності. У поданих поясненнях підтримав позовні вимоги [PERSON] . Суд відповідно до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Відповідно до тимчасової довідки (замість пенсійного посвідчення) № 308 від 15.08.2022, виданої відділом обслуговування громадян № 4 Головного управління Пенсійного фонду України Львівської області, та пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 17.08.2022 [PERSON] отримує пенсію за віком та має другу групу інвалідності (загальне захворювання) безтерміново /а.с. 7, 71/. Згідно з посвідченням № 126-19/п з правом на пільги від 03.11.2016, виданим Львівською обласною радою, [PERSON] має право на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» /а.с. 8, 69, 70/. Судом встановлено та підтверджується відповідями, наданими позивачу [PERSON] Стрийською районною державною адміністрацією 17.07.2020, 18.08.2020, 14.09.2020, 06.10.2020, що останній звертався на «гарячу лінію» з приводу порушення правил надання послуг на автомобільному транспорті щодо права на безоплатний проїзд /а.с. 9-13/. З відповіді Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області № 13042 від 26.11.2020 судом встановлено, що [PERSON] звертався у відділ поліції з приводу неправомірних дій водія автобуса сполученням «Стрий-Жидачів», які мали місце 19.10.2020, та отримав відповідь про направлення вказаного звернення до управління Укртрансбезпеки у Львівській області /а.с. 14/. Відповідно до відповіді Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки за результатом перевірки відомостей щодо події, яка мала місце 19.10.2020 на маршруті сполученням «Стрий-Жидачів», складено акт на ТОВ «Стрийське АТП» про порушення вимог ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» /а.с. 15/. З відповіді Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області № 6370/47/01/22 від 12.08.2022 судом встановлено, що [PERSON] звертався із заявою щодо відмови йому в пільговому проїзді за пільговим посвідченням «Посвідчення реабілітованого та потерпілого від політичних репресій на території України» на маршруті «Стрий-Малі Дідушичі» та отримав роз`яснення про наявність цивільно-правових відносин, з приводу яких має право звернутися до суду. Аналогічну відповідь надано позивачу і 16.09.2022 за № 9294 /а.с. 17, 24/. Листом № 1-1/468-2 від 19.02.2021 Управління транспорту та зв`язку Львівської ОДА на звернення [PERSON] надано відповідь щодо права безоплатного проїзду ветеранам національно-визвольної боротьби - учасникам бойових дій УПА, політв`язням, реабілітованим та потерпілим від політичних репресій за посвідченнями встановленого зразка /а.с. 16/. Долучені позивачем скарги начальнику відділу державного нагляду у Львівській області та відповіді на них підтверджують факт звернення [PERSON] з приводу відмови йому перевізником ТзОВ «Стрийське АТП» в безкоштовному проїзді, встановлення порушення ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» та складення відповідного акту за результатом рейдової перевірки /а.с. 21-23/. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивача реалізувати законне право на безкоштовний проїзд в приміських маршрутах загального користування та отримання безпідставної відмови відповідача в пільговому перевезенні. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Закону України «Про автомобільний транспорт», Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою КМУ № 176 від 18.02.1997. Частиною 1 статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. За змістом абзацу 4 частини 2 вищевказаної статті документом для регулярних пасажирських перевезень для пасажира є квиток на проїзд в автобусі та на перевезення багажу (для пільгового проїзду - посвідчення особи встановленого зразка чи довідка, на підставі якої надається пільга), а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - електронний квиток та документи для пільгового проїзду. Відповідно до статті 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - зареєструвати електронний квиток. Згідно зі ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - з моменту реєстрації електронного квитка. Постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 затверджено Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту (далі - Правила), які визначають порядок здійснення перевезень пасажирів та їх багажу автобусами, таксі, легковими автомобілями на замовлення, а також обслуговування пасажирів на автостанціях і є обов`язковими до виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг, автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами. Пунктами 145, 148, 158, 160 вищезазначених Правил встановлено, що перевізник зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Водій автобуса має право не допускати до поїздки пасажирів, які не мають квитків або не пред`являють посвідчення встановленого зразка, що підтверджує право на пільги щодо оплати проїзду, перебувають у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння, порушують громадський порядок, мають при собі небезпечні вантажі, зокрема, легкозаймисті, вибухонебезпечні і такі, що можуть забруднити транспортний засіб чи одяг пасажирів. Пасажир автобуса зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, квиток (квитанцію) на перевезення багажу, за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення чи довідку. Додатково варто зазначити, що пунктом 41 Правил передбачено, що у разі відсутності у пасажира документа на проїзд, а за наявності у нього пільги на проїзд-документа, що підтверджує право на пільговий проїзд, пасажир вважається таким, що не має права на проїзд. Отже, зазначеними нормами чітко встановлено, в яких випадках перевізник може відмовити у наданні послуг з перевезення. Статтею 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ встановлено, що особи з інвалідністю І та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю І групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю І групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Пільгове перевезення осіб з інвалідністю здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт». Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається. Порядок транспортного обслуговування осіб з інвалідністю та дітей з інвалідністю на пільгових умовах визначається нормативно-правовими актами, що регламентують правила користування громадянами повітряним, залізничним, річковим, автомобільним та міським електричним транспортом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», якщо реабілітована відповідно до цього Закону особа стала особою з інвалідністю внаслідок репресій або є пенсіонером, їй надається також право на безплатний проїзд всіма видами міського пасажирського транспорту (крім таксі) та на автомобільному транспорті загального користування (за винятком таксі) в сільській місцевості в межах адміністративного району за наявності посвідчення встановленого зразка, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу волевиявлення позивача реалізувати законне право на безкоштовний проїзд у приміських маршрутах загального користування та отримання безпідставної відмови відповідача в пільговому перевезенні. Позивач та його представник адвокат Крушельницька У.О., аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликаються на наявність у позивача права на безоплатний проїзд у приміських маршрутах загального користування та відповідно наявність випадків у безпідставній відмові відповідача в реалізації позивачем вказаного права. Водночас, представник відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвокат Долішна М.В., заперечуючи повністю проти позову, покликається на те, що позивач аргументує наявність права на безоплатний проїзд у приміських маршрутах загального користування та не підтверджує належними та допустимими доказами фактів, які б підтверджували безпідставну відмову відповідача в забезпеченні його реалізації. Надаючи оцінку аргументам сторін, суд вважає аргументи позивача та його представника адвоката Крушельницької У.О. належним чином обґрунтованими та мотивованими, аргументи представника відповідача ТзОВ «Стрийське АТП» адвоката Долішної М.В. - помилковими з огляду на таке. Так, Законом України «Про автомобільний транспорт» встановлено право пасажира, який користується пільгами на транспорті, безпосередньо скористатися пільговим проїздом, пред`явивши водієві автобуса посвідчення встановленого зразка. При розгляді справи достеменно встановлено, що в позивача [PERSON] наявні підстави та відповідні документи для безоплатного проїзду в приміських маршрутах загального користування, а саме: посвідчення № 126-19/п (з правом на пільги) від 03.11.2016, видане Львівською обласною радою, яке підтверджує право позивача [PERSON] на пільги, передбачені рішеннями Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», та пенсійне посвідчення, в якому зазначено про наявність другої групи інвалідності. Вказані обставини є окремим підставами для отримання пільг з перевезення та набуті позивачем у різний час. У зв`язку із зазначеним суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність у позивача відповідного документа на пільговий проїзд у зазначений ним у позові період, оскільки таке спростовується матеріалами справи. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомив, що є сусідом [PERSON] , на роботу їздить автобусом № 9 ТзОВ «Стрийське АТП» до залізничного вокзалу. Восени 2022 року був свідком того, як [PERSON] заходив у автобус, водій якого відмовився їхати, бо [PERSON] не платив за проїзд. При цьому, показував документи, що має пільги на проїзд. Однак водій вимагав, щоб [PERSON] або платив за проїзд, або виходив з автобуса. Втрутилася пасажирка з вимогою продовжити рух, бо [PERSON] має право на пільговий проїзд. У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідком. Даних про яку-небудь зацікавленість свідка у результаті розгляду справи немає, його покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Так, долучені позивачем листи Західного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, Стрийської державної адміністрації додатково підтверджують факт неодноразового звернення [PERSON] з приводу порушення ТзОВ «Стрийське АТП» правил перевезення в частині безпідставної відмови в пільговому проїзді. На думку суду, накладення адміністративного стягнення чи відсутність такого за згаданими фактами, встановленими в ході перевірки компетентними органами за заявами [PERSON] , не має значення для вирішення спору, оскільки самі акти перевірки, в яких зафіксовано факти безпідставної відмови [PERSON] в пільговому перевезенні не оскаржувалися в судовому порядку та відповідно не скасовані. Враховуючи наведене, суд вважає вимоги позивача про визнання протиправними дії перевізника Товариства з обмеженою відповідальністю «Стрийське АТП» щодо безпідставної відмови позивачу в безоплатному проїзді в приміських маршрутах загального користування є підставними та підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, то слід зазначити наступне. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3, 9 своєї постанови № 4 від 31 березня 1995 року із відповідними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач в ході розгляду справи довів, що внаслідок безпідставної відмови в безоплатному проїзді в приміських маршрутах загального користування йому була завдана моральна шкода, яка полягає у переживаннях, душевному та фізичному болю, психологічному дискомфорті, приниженні його гідності, що призвело до зміни звичного способу його життя та потребувало додаткових зусиль для його відновлення. При цьому суд враховує практику Європейського суду з прав людини, а саме: невизначеність ситуації за результатами поданих ним скарг у компетентні органи, стурбованість і тривоги через те, що ситуація триває довго (2020-2022 роки), глибоке відчуття несправедливості. Однак, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги п. 6.4 методичних рекомендацій листа Мінюсту від 13.05.2004 №35-13/797 «Відшкодування моральної шкоди», в яких зазначено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді. В п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. З урахуванням ступеня вини відповідача, наслідків, що настали, зокрема, фізичних та моральних страждань, яких [PERSON] зазнав у зв`язку з порушенням його прав з вини відповідача, які відображені в медичному висновку лікарсько-консультативної комісії № 57 від 01.09.2022, виписці із медичної карти № 122 /а.с. 19/, консультативному висновку спеціаліста від 31.08.2022, довідці Стрийської ЦРЛ від 11.10.2022/, враховуючи особу позивача, який є пенсіонером, інвалідом другої групи, особою, потерпілою від політичних репресій, характеру діяння, яким заподіяно шкоду, розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити в розмірі 5000 гривень /а.с. 18, 19, 20, 43/. Суд вважає таке відшкодування достатнім, що, на переконання суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.09.2019 в справі № 541/735/16-ц. Суд критично оцінює доводи відповідача про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди при зверненні до суду з позовом про захист прав споживача, оскільки такі не ґрунтуються на нормі Закону. В іншій частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з урахуванням встановлених судом обставин. Щодо судових витрат. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви, а тому з ТзОВ «Стрийське АТП» на користь держави слід стягнути 992,40 грн судових витрат. Доказів понесення позивачем інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, матеріали справи не містять.

Outcome: partial