Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

Зміст позовних вимог: [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № [NUMBER] від 03.12.1993, вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . В належному йому житловому будинку, крім неї, зареєстрованні: відповідач [PERSON] (колишній чоловік); [PERSON] (син); [PERSON] (син); [PERSON] (невістка); [PERSON] (син); [PERSON] (внучка). Вона та відповідач по справі проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18.12.1995, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 18.12.1995. Відповідач тривалий час, а саме з 1995 року по даний час у вказаному житловому приміщенні не проживає, бере участі у витратах на утримання будинку. У зв`язку із реєстрацією відповідача у належному їй житловому будинку, вона не має змоги оформити житлову субсидію, оскільки його дохід теж береться до уваги. Добровільно знятися з реєстрації місця проживання відповідач не бажає. Особистих речей відповідача у будинку немає. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує її права та законні інтереси як власника, оскільки вона не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном. Зазначає, що між нею та відповідачем не існує жодних домовленостей щодо збереження за ним права користування житлом у разі його відсутності за місцем реєстрації понад один рік у належному їй на праві приватної власності житлі. Стислий виклад позицій сторін: Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позові. Просила суд ухвалити рішення, яким позов задоволити, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Також просила стягнути з відповідача на її користь сплачені нею судові витрати. Не заперечила щодо проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце слухання справи повідомлялась завчасно належним чином поштовим зв`язком, та у відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутності не поступало. Тому зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення в порядку заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що відповідач [PERSON] за вказаною адресою не проживає з 1995 року, не зберігає в даному житлі свої речі, не оплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 06.01.2023 по даній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок № 1910 від 03.12.1993, позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6). Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 18.12.1995, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 18.12.1995 Надвірнянським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 212 (а.с. 7). Згідно копії довідки про склад сім`ї від 08.12.2022 № 898, виданої Виконавчим комітетом Делятинської селищної ради вбачається, що за адресою [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (заявник); [PERSON] , [INFO] (колишній чоловік); [PERSON] , [INFO] (син); [PERSON] , [INFO] (син); [PERSON] , [INFO] (невістка); [PERSON] , [INFO] (син); [PERSON] , [INFO] (внучка) (а.с. 8). Як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного депутатом Делятинської селищної ради, [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , однак за вказаною адресою не проживає з 1995 року, зі слів заявниці перебуває за межами України (а.с. 9). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права: Статтею 41\~Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, згідно Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.\~47\~Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на свій розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 270 ЦК України фізична особа, серед іншого, має право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на недоторканість житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. За ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. З аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Судом встановлено,\~що відповідач [PERSON] за зареєстрованим місцем свого проживання не проживає з 1995 року без поважних причин, особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, між сторонами відстутня домовленість щодо збереження за відповідачем права користування житлом у разі його відсутності за місцем реєстрації понад один рік. Вказані факти підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Відповідно до вимог Цивільного кодексу\~України право на проживання відповідачів в спірному будинку залежить від права самого власника і є похідним від нього. Оскільки позивач є власником домоволодіння, він має право, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, вимагати захисту порушеного права від осіб, які перешкоджають їй користуватися та розпоряджатися його майном. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] є власником зазначеного житлового будинку, і на даний час не бажає, щоб відповідач був зареєстрованим в ньому, то вона відповідно до вимог чинного законодавства, вправі вимагати через суд усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи вище наведене суд зауважує, що дієвим способом захисту права власності позивача, виходячи з приписів норм матеріального права, буде усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача особою, яка втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином\~встановивши,\~що відповідач\~у спірному\~житловому будинку\~не проживає\~більше одного\~року,\~суд приходить\~до висновку,\~що останній втратив право користування житловим приміщенням, оскільки був відсутній за місцем реєстрації понад один рік, особисті речі там не зберігає, інтерес до вказаного житла не проявляє, договору з власником про порядок проживання та утримання житлового будинку відповідач не укладав, тому він є таким, що вибув з житлового будинку за власним волевиявленням. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Висновки суду. Враховуючи, що позивач є власником квартири і, як власник цього майна, надавав право відповідачу користуватись ним. Наразі відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, відповідач за зареєстрованим місцем не проживає протягом тривалого часу без поважних причин, тобто припинені обставини, які були підставою для сервітутних відносин. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. На підставі наведеного суд приходить до висновку про задоволення позову та визнання відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, який розташований в [ADDRESS] . У відповідності до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, зокрема: 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору згідно квитанції № ПН2675092 від 30.12.2022 (а.с. 3). На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 383,\~391,\~395,\~401, 402, 404, 405,\~406\~ЦПК України,\~ст.\~3\~СК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК УРСР,

Outcome: approved