Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-22 00:00:00

У лютому 2022 року представник позивача АТ «Кредобанк» засобами поштового зв`язку звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд: стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором № CL-286860 від 06.08.2020 року у розмірі 238 051,45 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту 199 912,49 грн., за відсотками 38 138,96 грн.; стягнути солідарно з відповідачів суму сплаченого судового збору в розмірі 3 570,77 грн.. В обґрунтування позову вказано, що 06.08.2020 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-286860, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати у власність позичальнику грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику суму кредиту на поточні потреби в розмірі 200 000 грн. на строк до 05.08.2025 року за процентною ставкою 35% річних, однак відповідач-1 порушила умови договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 16.12.2021 року становить 238 051,45 грн. Позивач вважає за необхідне стягнути заборгованість за кредитним договором також з іншого з подружжя, а саме чоловіка [PERSON] - [PERSON] , оскільки на момент укладення кредитного договору позичальник перебувала в шлюбі, він є солідарним відповідачем навіть у випадку відсутності окремого договору позики. 09.02.2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 22.02.2022 року ухвалою суду вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на: 1) 9/16 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві спільної часткової приватної власності на підставі договору дарування № 3013 від 07.08.2020 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2141375832103); 2) земельну ділянку з кадастровим номером: 3221681601:01:048:0009, площею 0,25 га, що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування № 1970 від 11.06.2020 року (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2098150532103). 04.05.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 01.08.2022 року, 02.09.2022 року відповідач-1 [PERSON] зверталась до суду з заявою про відкладення підготовчого судового засідання у зв`язку з бажанням сторони врегулювати спір мирним шляхом. 03.10.2022 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. 31.01.2023 року на адресу суд від представника відповідача-1 - [PERSON] , надійшло пояснення по справі, в обґрунтування якого зазначено про те, що вимоги позову не підлягають задоволенню, оскільки саме наявність оригіналу кредитного договору є підставою для стягнення коштів, а в матеріалах справи міститься копія такого договору без підпису представника банку. Вказує, що позивачем не надана ліцензія банку, доказів на підтвердження повноважень директора департаменту споживчого кредитування банку Кірюхіна С.О. про право укладення кредитних договорів, належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують видачу кредиту, які повинні мати обов`язкові реквізити, докази досудового врегулювання спору, а також те, що досудова вимога протирічить нормам законодавства. Просив відмовити у задоволенні позову повністю. 16.02.2023 року представник позивача через підсистему «Електронний суд» подано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач-1 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, відзиву по справі стороною не надано. В попередніх судових засіданнях [PERSON] висловлювала бажання домовитись з банком про реструктуризацію заборгованості та врегулювати спір мирним шляхом. Представника відповідача-1 подані пояснення з позицією по справі. Відповідач-2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 05.08.2020 року [PERSON] звернулась до АТ «Кредобанк» з анкетою-заявою № CL-286860 на отримання готівкового кредиту. 06.08.2020 року між сторонами укладено кредитний договір №\~ CL-286860, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти на поточні потреби в розмірі 200 000 грн. терміном на 60 місяців до 05.08.2025 року. Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою, визначеною п. 4.1 кредитного договору, а саме 35% річних, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього кредитного договору. Згідно з п. 4.5 договору реальна річна процентна ставка 41,19 % річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 429 985,31 грн., що вбачається з п. 4.6 договору та графіка платежів (Додаток № 1 до договору). Пунктом 6.1 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Відповідно до п. 6.2. договору позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до графіку платежів (додаток № 1 до кредитного договору). Відповідно до п. 6.3 договору позичальник щомісячно здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування кредитом у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу, розмір якого визначається п. 6.2 кредитного договору, а саме по 7 162 грн. Пунктом 6.3 договору встановлено, що для здійснення належного погашення кредиту позичальник зобов`язаний щомісячно не пізніше дати погашення щомісячного платежу, встановленої графіком платежів, забезпечити наявність на поточному рахунку для обслуговування кредиту суми коштів, що відповідає розміру щомісячного платежу. На виконання п. 6.10 кредитного договору, позивачем на адресу відповідачів направлено досудові вимоги № 30567/2021, 30562/2021 від 25.10.2021 року з проханням дострокового повернення заборгованості, яка станом на 11.10.2021 року становила: 187 705,09 грн. заборгованість за поточним та простроченим тілом кредиту; 37 618,47 грн. заборгованість за поточними та простроченими відсотками. Позивачем також додано до позовної заяви: паспорт споживчого кредиту; меморіальний ордер № 41220771 від 06.08.2021 року про видачу кредиту [PERSON] в розмірі 200 000 грн.; виписку про рух коштів по рахунку з 06.08.2020 по 16.12.2021 року; розрахунок заборгованості; копію паспорта відповідача-1 та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера. З копії паспорта [PERSON] вбачається, що вона з 20.05.2009 року перебуває в шлюбі з [PERSON] . При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). З усіма істотними умовами кредитування відповідач-1 [PERSON] була ознайомлена, що підтверджується її підписом на кожній сторінці кредитного договору № CL-286860 від 06.08.2020 року, в якому закріплено, зокрема строк договору, строк кредитування, мета отримання кредиту, процента ставка за користування кредитними коштами, порядок повернення кредиту, комісії тощо. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно правил ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до правил статті 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно вимог ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, доводи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відподіача-1, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, які мають значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Суд вважає встановленим та доведеним, що АТ «Кредобанк» та [PERSON] , діючи вільно, на власний розсуд, уклали кредитний договір, оформлений письмовим документом і підписаний сторонами. Суд враховує, що правомірність укладеного між сторонами кредитного договору, як правочину, у встановленому законом судовому порядку не спростована, договір є чинним і обов`язковим для виконання, при цьому банк надав відповідачу-1 [PERSON] кредитні кошти, які остання повинна була повертати кредитору частинами згідно обумовлених договором умов. Як встановлено судом позичальник порушила умови укладеного кредитного договору, оскільки належним чином не виконала зобов`язання щодо сплати в рахунок повернення кредиту щомісячних платежів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, стягнення якої позивач має право вимагати позивач (позичальник) в судовому порядку. Визначаючи розмір заборгованості, суд враховує, що розрахунок, наданий позивачем, є повним, чітким, узгоджується з умовами кредитного договору та графіком платежів, та який відповідачами не спростований, тому суд вважає його належним та допустимим доказом і бере за основу при постановленні цього рішення. Враховуючи, що відповідач-1 [PERSON] узяті на себе зобов`язання за укладеним з банком кредитним договором щодо повернення отриманих коштів не виконувала, суд дійшов висновку про необхідність стягнення саме з останньої на користь позивача заборгованості за кредитним договором № CL-286860 від 06.08.2020 року у розмірі 238 051,45 грн., яка утворилася станом на 16.12.2021 року. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідача-1 [PERSON] знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог АТ «Кредобанк про солідарне стягнення з відповідача-2 [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Як передбачено ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. За змістом ст. 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 368 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Із положень ч. 4 ст. 65 СК України слідує, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених договором чи актом чинного законодавства. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї і за таким договором подружжя набуває спільні цивільні права, відповідно за цим договором в обох із подружжя виникають і цивільні обов`язки. Наразі, зазначені обставини мають бути підтверджені відповідними засобами доказування. Матеріали справи не містять об`єктивних і достатніх даних про те, що\~ [PERSON] , уклавши кредитний договір, використала отриманий кредит в інтересах сім`ї, враховуючи, що відповідач-2 [PERSON] не підписував ані кредитний договір, ані паспорт споживчого кредиту, ані анкети-заяви, жодних підписів про наявність згоди, чи відсутність заперечення на отримання його дружиною кредиту не зазначав, будь-яких інших документальних доказів того, що [PERSON] погодився взяти на себе солідарне зобов`язання перед АТ «Кредобанк» позивачем не надано, тому на [PERSON] не може бути покладений обов`язок із повернення кредиту та сплати процентів. Разом з цим, відповідно до п. 2.4 кредитного договору та паспорта споживчого кредиту зазначено, що кредит виданий на наступні цілі: поточні потреби. Таким чином, в позові до [PERSON] слід відмовити. Доводи письмових пояснень представника відповідача-1, на переконання суду, зводяться до незгоди з вимогами позову та є необґрунтованими, оскільки повністю спростовуються встановленими судом обставинами справи та наведеними висновками. Представник відповідача-1 вказав про незгоду та неналежність наданих позивачем доказів, однак на спростування цих документів (доказів) останній не надав жодного документу (доказу), в тому числі не заявив до суду жодного клопотання про витребування, чи перевірку конкретної обставини або доказу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 3 570,77 грн. у відповідно до стягнутої судом грошової суми.

Outcome: partial