Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини у супроводі батька, який у подальшому уточнив та просив суд винести рішення, яким встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує дитину [PERSON] , [INFO] та визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , з відібранням дитини у матері [PERSON] , [INFO] без позбавлення її батьківських прав та передати на виховання батькові [PERSON] , судові витрати просив залишити за позивачем. Позивач [PERSON] надав заяву, в якій просив суд позовні вимоги задовольнити та просив суд розглянути справу без його участі(а.с.25). Відповідач [PERSON] надала заяву в якій позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо їх задоволення(а.с.26). Суд, повно та всебічно розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 серпня 2001 року [PERSON] , уклав шлюб з [PERSON] , який було зареєстровано Бабушкінським відділом РАГС м. Дніпропетровська, актовий запис №569. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано(а.с.15-16). Відповідно до свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 11(а.с.14). Після розірвання шлюбу неповнолітня [PERSON] , [INFO] залишилася проживати разом з батьком [PERSON] , який постійно, самостійно та повно забезпечує неповнолітню доньку, займається її моральним та духовним розвитком. Мати дитини [PERSON] з початку військової агресії російської федерації залишила територію України та перестала цікавитися життям неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Згідно наданого суду рішення Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 28 грудня 2022 року визначено місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-18). Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. У ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Судом встановлено, що батьком були створені всі належні умови для комфортного проживання, навчання, розвитку та лікування доньки. Відповідачка [PERSON] самоусунулася від виховання доньки, відомостей щодо можливості забезпечення доньки суду не надала. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. У відповідності зі ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст.1 Закону України Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. На підставі ч. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 Про затвердження Прав перетинання державного кордону громадянами України , Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами). У відповідності до положень ч.2 ст.4 Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, зокрема факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналізуючи зібрані у цій справі докази у їх сукупності, з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини та беручи до уваги те що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан та здійснюються обстріли території України, що ставить під загрозу життя дитини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] шляхом встановлення факту самостійного виховання та утримання [PERSON] неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] разом з батьком [PERSON] з відібранням дитини [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав та переданням на виховання батькові [PERSON] , що забезпечить дитині гарантовані статтею 3 Конвенції про права дитини гарантії захисту та піклування. На підставі викладеного,

Outcome: approved