Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 22 листопада 2022 року, в якій просив суд: стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики №б/н від 20 вересня 2022 року в розмірі 5 000 доларів США та 3% річних, нарахованих станом на 21 листопада 2022 року в розмірі 13 доларів США 15 центів; стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору 1992 грн. 73 коп. та 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 20 вересня 2022 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики грошових коштів в іноземній валюті №б/н, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти в сумі 5 000 доларів США зі строком повернення до 20 жовтня 2022 року у такій самій сумі та валюті, що була передана при укладенні договору. У п.5 договору сторони обумовили, що сплата позики повинна бути підтверджена позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які [PERSON] зобов`язаний видати позичальникові одночасно із отриманням платежу від позичальника. На виконання умов договору [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в погодженому розмірі, а останній на підтвердження цьому підписав договір та склав відповідну розписку. Однак, після сплину терміну виконання зобов`язань, [PERSON] добровільно борг не повернув, у зв`язку з чим за захистом своїх майнових прав та інтересів позивач вимушений звернутися до суду. Окремо зазначив, що нарахування ним 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за 32 дні прострочення (відповідно з 21 жовтня по 21 листопада 2022 року) у сумі 13 доларів США 15 центів) має компенсаційний характер, адже виступає способом захисту майнового права та інтересу. Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.18). Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Заходи забезпечення позову/доказів, зупинення/поновлення провадження судом не вживались. Присутній в судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат АО «ТЕЙС» Зеленяк Є.С. позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Що стосується заявлених у позові процесуальних витрат - витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн., то докази на підтвердження їх понесення позивачем буде надано суду в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав повністю, у тому числі заявлені судові витрати. Аналогічну позицію по справі висловив його представник - адвокат Малиця Ю.М. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін та їх представників, визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, що не суперечить закону та не порушує права і свободи інших осіб, суд вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення позовних вимог на підставі ст.206 ЦПК України, виходячи з такого. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що 20 вересня 2022 року між [PERSON] як «позикодавцем» та [PERSON] як «позичальником» було укладено договір позики (грошових коштів в іноземній валюті). За умовами п.1 договору позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти в сумі 5000 доларів США 00 центів, що за курсом НБУ станом на 20 вересня 2022 року еквівалентно 210 000 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у строк, встановлений договором (а.с.9). Відповідно до п.3 договору, строк повернення позики визначений до 20 жовтня 2022 року, при цьому повернення позики має бути здійснене рівною часткою. Сторони домовились про те, що договір позики є безпроцентним. Позичальник має право достроково повернути позикодавцю суму позики (п.4 договору). Як слідує з п.5 договору, за домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватись позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які [PERSON] зобов`язаний видати позичальникові одночасно з отриманням платежу від нього. У разі, коли позичальник своєчасно не поверне позикодавцю позику згідно з визначеним п.3 договору строком, у тому числі при порушенні умов повернення позики частинами згідно з цим же пунктом, позикодавець вправі пред`явити цей договір до стягнення в порядку і строки, передбачені чинним законодавством України (п.7 договору). За своїм характером укладена між сторонами угода є реальною, односторонньою, оплатною та свідчить про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Аналізуючи зміст правочину, суд приходить до висновку, що текст договору позики №б/н від 20 вересня 2022 року містить безумовне та однозначне зобов`язання стосовно повернення відповідачем конкретної грошової суми на користь позивача. Водночас, зміст договору дає підстави стверджувати, що відповідач визнав наявність боргу в певному розмірі станом на визначену дату, що свідчить про природу правових відносин між сторонами спору. Договір містить усі необхідні реквізити, обумовлені його характером та правовою природою, зокрема: дату його складання (20 вересня 2022 року), отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та валюті (5000 доларів США), зобов`язання щодо їх повернення, строкповернення (до 20 жовтня 2022 року). Судовим розглядом встановлено, що факт укладення договору позики та отримання [PERSON] як позичальником від [PERSON] як позикодавця грошових коштів в погодженій ними сумі - 5 000 доларів США визнано в ході судового розгляду справи та підтверджено розпискою, складеною [PERSON] власноруч 20 вересня 2022 року (а.с.11). Відповідно до вимог ст.545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Так, письмова форма договору позики №б/н від 20 вересня 2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , внаслідок його реального характеру є доказом передачі грошової суми позичальнику та наявності між сторонами договірних відносин зобов`язально-грошового характеру. Крім того, відсутність розписки позикодавця згідно з положеннями ст.545 ЦК України, п.5 договору позики свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником [PERSON] не виконано до обумовленого сторонами строку. До того ж судом встановлено, що договір не містить надпису про повернення суми боргу, тому у суду не має підстав для висновку про новацію, припинення зобов`язання, а так само про зміну правовідносин між сторонами. Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає доведеними факти укладення між позивачем та відповідачем договору позики №б/н від 20 вересня 2022 року та невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу в сумі 5000 доларів США 00 центів в строк до 20 жовтня 2022 року. Згідно зі ст.192, ч.ч.1,3 ст.533 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч.1 ст.524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Відтак, необхідності у визначенні еквіваленту стягнутої заборгованості за договором позики в іноземній валюті - доларах США у співвідношенні до національної валюти України - гривні по курсу суд не вбачає, оскільки виконання зобов`язань умовами договору обумовлене в іноземній валюті, а тому й стягнення боргу в цій же валюті не суперечитиме чинному законодавству України. Щодо заявлених позивачем 3% річних, нарахованих в порядку ст.625 ЦК України на суму боргу, суд виходить з такого. За положеннями ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст.625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом цієї матеріальної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання та полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У ч.3 ст.510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. З огляду на викладене слід дійти висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі укладеного ними договору, є грошовими зобов`язаннями. Зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. У постанові № 127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що невиконання боржником грошового зобов`язання є правопорушенням триваючим, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] зазначив, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики №б/н від 20 вересня 2022 року належним чином не виконав, а саме не повернув позику як станом на 20 жовтня 2022 року, так і на час звернення позивача до суду. Таким чином, зобов`язання є простроченим з 21 жовтня 2022 року, тому 3% річних мають розраховуватись саме із вказаної дати. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, розрахунок 3% річних є наступним: 5000 доларів США (сума боргу) : 100% * 3% : 365 *32 (кількість днів прострочення за період з 21 жовтня 2022 року по 21 листопада 2022 року) = 13 доларів США 15 центів. Перевіривши наведений позивачем розрахунок 3% річних, судом встановлено, що він є арифметично вірним. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Оскільки представник позивача - адвокат Зеленяк Є.С. в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України заявив про намір подання доказів на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, тому питання розподілу усіх судових витрат по справі суд вважає за доцільне вирішити шляхом ухвалення додаткового рішення з призначенням дати судового засідання у відповідності до приписів ст.246 ЦПК України.

Outcome: approved