Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про договірні зобов`язання боржника і зберігача, в обґрунтування зазначивши наступне. Відповідно до укладеного договору Уманське міське управління земельних ресурсів виготовило землевпорядну документацію на земельну ділянку по [ADDRESS] , і надали йому Державний акт від 10.09.2007 року серія ЯЕ № 143587, який за недоліків був повернутий виконавцю. У зв`язку з цим в документацію внесли зміни, Уманська міська рада прийняла додаткове рішення № 2.10-27/5 від 26.12.2007 року і він отримав другий Державний акт від 22.04.2008 року, який також містив недоліки, тому листом від 08.04.2009 року був у нього витребуваний і переданий ним на переоформлення і відповідальне зберігання, до отримання нового документу, а обмін листами зумовили виникненням договору. В межах переоформлення виконавець ініціював рішення міськради № 2.8-48/5 від 19.06.2009 року і повідомив йому 04.11.2009 року про часткове виконання. На цьому все зупинилося, незважаючи на його наступні звернення і особисті зустрічі. На цей час до Головного управління перейшли майнові права і борги попереднього виконавця, що дає йому право вимоги до нього, як правонаступника. Вважає, що такими діями порушені вимоги чинного законодавства, а він позбавлений прав власності на землю на протязі 12 років. Просить суд визнати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області боржником і зберігачем щодо невиконання договірних зобов`язань земельної ділянки по [ADDRESS] . Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області виконати договір і надати [PERSON] документи на право власності на землю особисто або через третіх осіб. На адресу суду надійшов відзив Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, у якому позовні вимоги не визнають та просять суд відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування зазначивши про те, що в 2004 році Уманський міськрайонний суд Черкаської області здійснював розгляд справи № 2-443-2004 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення порядку користування земельною ділянкою, яка знаходиться в спільному користуванні вищевказаних учасників справи. Спір виник з підстав непогодження суміжниками меж земельної ділянки, а саме, коли [PERSON] забажала приватизувати земельну ділянку, якою вона користується, то не всі співвласники погодили акт узгодження меж землекористування через небажання приватизувати земельну ділянку. За результатами судового розгляду, було винесено рішення від 02.07.2004 року, яким визначено розміри користування земельних ділянок із загальної площі 2035 кв.м між співвласниками по [ADDRESS] . В процесі судового розгляду була проведена судова будівельно-технічна експертиза, відповідно до якої, враховані інтереси сторін по справі та розподіл проводиться з урахуванням ідеальних долей співвласників та задоволено позовні вимоги. А саме, визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS] , виділивши у користування співвласникам: [PERSON] земельну ділянку площею 384 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 23,3/100 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 248,5 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 1/6 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 278 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 18/100 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 114 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 10/100 частки земельної ділянки; [PERSON] земельну ділянку площею 221 кв.м, що разом з 1/6 площі земельної ділянки спільного користування відповідає 15,3/100 частки земельної ділянки. В спільне користування співвласникам виділено земельну ділянку під спільним подвір`ям, земельна ділянка обмежена тильним фасадом житлового будинку і підпорною бутовою стінкою з проходом до неї шириною один метр вздовж металевого огородження з тильного боку будинковолодіння, земельна ділянка шириною один метр вздовж підпорної бутової стіни від [ADDRESS] та з боку землекористування № 14 до місця, де цегляне огородження товщиною 0,5 метрів з боку з боку [ADDRESS] та з боку землекористування № 14 до місця, де цегляне огородження є тильною стіною господарських споруд, бутова підпорна стіна. В подальшому, на виконання вказаного рішення управління Держкомзему у місті Умань Черкаської області у [PERSON] витребувало оригінал Державного акту серії ЯД № 971959, оскільки в Державному акті [PERSON] площа земельної ділянки більша ніж та, що вказана в рішенні. Державний акт на право приватної власності на землю - це єдиний документ, який підтверджує право власності на земельну ділянку та містить всю інформацію щодо набуття права власності, призначення земельної ділянки, про власника. Згідно Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, яка діяла на час видачі [PERSON] вищевказаного державного акту, заповнення державних актів було покладено на Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, регіональні, районні та міські центри державного земельного кадастру та їх структурні підрозділи і інші землевпорядні підприємства та організації. Складання державного акту на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановчих документів на ці земельні ділянки проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Весь час з 2004 року позивач [PERSON] відмовляється розробляти технічну документацію, у зв`язку з чим було неможливо видати новий Державний акт. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 05.09.2012 року по справі № 2а/2370/1956/2012 за позовом [PERSON] до начальника управління Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області про зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язано начальника управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі Черкаської області розглянути заяву [PERSON] від 18.05.2012 та вжити заходи щодо належного оформлення державного акту на право власності на земельну ділянку на ім`я позивача у повній відповідності до рішення Уманського міськрайонного суду від 02.07.2004 року у справі № 2-443/2004. Проте, у зв`язку з відсутністю технічної документації, яку відмовлявся замовити позивач, приведення у відповідність державного акту не було можливим. 06.10.2014 року було відкрито виконавче провадження, яке було закінчено 17.05.2015 року в зв`язку із поверненням виконавчого листа без виконання. На неодноразові звернення [PERSON] щодо виготовлення йому державного акту на земельну ділянку, йому надавалися роз`яснення та наголошувалося, що для вирішення порушеного питання необхідно виготовити технічну документацію із землеустрою. Вказують, що судове рішення, яким [PERSON] було виділено у користування земельну ділянку площею 248,5 кв.м вступило в законну силу 08.06.2011 року. З того моменту у позивача було достатньо часу, щоб замовити технічну документацію. У зв`язку зі змінами у чинному законодавстві Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю велися до 01 січня 2012 року, станом на сьогодні внесення до них відомостей, в тому числі будь-яких записів про земельні ділянки є неможливим. Станом на сьогодні, відповідно до ст.ст. 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» органами, що забезпечують реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є територіальні органи Міністерства юстиції України. З огляду на вказане, враховуючи рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 року та постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 05.09.2012 року вбачається, що Головним управлінням не порушено жодних прав позивача. Позивач сам створив прецедент, оскільки на момент можливості вирішення питання щодо отримання нового Державного акту, його державний акт не виготовлено з вини позивача, а саме через відсутність технічної документації на земельну ділянку, а станом на сьогодні і відомості в Державному реєстрі речових прав відсутні з підстав не виготовлення технічної документації позивачем. Крім того, вказують, що позивач уже звертався до суду з позовом до Головного управління про той самий предмет і з тих самих підстав. Так, ухвалою Соснівського районного суду Черкаської області від 09.07.2021 року у справі № 705/3117/20 за позовом [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області про відновлення договірних зобов`язань боржника і зберігача, позов залишено без розгляду. Постановою Черкаського апеляційного суду від 31.08.2021 року вищезазначену ухвалу залишено без змін, що також просить суд врахувати при винесенні рішення у справі. Позивач [PERSON] направив до суду відповідь на відзив, у якому зазначив про те, що Головне управління уже 13 років поширює дезінформацію для прикриття своєї протиправної бездіяльності щодо переоформлення його державного акту на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , видаючи його «за дурника». Він пояснював відповідачу, що землевпорядна документація розроблена на садибу і її всіх співвласників і зауважень до неї не було. Але в першому державному акті від 10.09.2007 року площа його земельної ділянки вказана на 93 кв.м менше ніж вказана у документації, тому йому і було видано інший державний акт, у якому знову допустили описку, а саме внесли в нього інформацію про неіснуючу спільну часткову власність. У зв`язку з цим він ще раз передав акт по договору на переоформлення і зберігання. За минулий час справа розглядалася Черкаським окружним адміністративним судом - 05.09.2012, Київським апеляційним адміністративним судом - 30.09.2014, а Уманський відділ поліції відкрив кримінальне провадження 12013250250000966 за невиконання вимог державного виконавця по ВП 42610152, на що «фальсифікатори» Головного управління не звертають увагу. Зауваження його стосуються не документації, а оформлення акту, виданого на її основі. При таких обставинах договір є продовженим, а борги підлягають виконанню. В протилежному необхідне офіційне рішення, повернути оригінал державного акту № 971959 від 22.04.2008 року і відшкодувати збитки у розмірах експертної оцінки за невиконання договірних зобов`язань. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові та відповіді на відзив, та просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Вважає, що передача державного акту у якому, не з його вини, двічі було допущено описки, є фактично договірними зобов`язаннями за якими він передав державний акт на збереження та для внесення у нього виправлень, але цей державний акт йому так і не повернуто, чим порушено умови договору. У зв`язку з цим він звернувся до суду за захистом, на його думку, його порушених прав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомляли. Суд, вислухавши думку позивача, врахувавши позицію представника відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Договір - це домовленість одної, двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (в тому числі в електронному вигляді). Договори є правовими документами, де сторони визначаються із правами та обов`язками. Укладання договору починають із пропозиції його укласти - направлення оферти. Оферта повинна містити основні умови запропонованої угоди. Прийняття пропозиції другою стороною вважають акцентом (згодою). Загальний порядок укладення договору закріплено в статтях 638-650 глави 53 «Укладення, зміна і розірвання договору» Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що на ім`я [PERSON] було видано - 10 вересня 2007 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 143587 та 22 квітня 2008 року державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 971959. Вказані державні акти стосувалися однієї земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] , та останній був виданий замість державного акту ЯЕ № 143587, оскільки у ньому була допущена описка. Згідно запиту управління Держкомзему у місті Умань Черкаської області вих. № 363/4-1 від 08.04.2009 Державний акт серії ЯД № 971959 був витребуваний у [PERSON] для його переоформлення та переданий [PERSON] 08.04.2009 до управління. У відповідності до витягу з рішення Уманської міської ради від 19.06.2009 року № 2.8-48/5 відмінено рішення Уманської міської ради від 26.12.2007 року № 2.10-27/5 «Про розгляд звернень підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок» про передачу в спільну часткову власність земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , згідно поданої заяви. Міському управлінню земельних ресурсів необхідно внести відповідні зміни в облікові документи землекористувачів та землевласників. Управлінням Держкомзему у м. Умань та Уманському районі Черкаської області 04.11.2009 року за № Ш-4/6-2-04 на ім`я [PERSON] було надано відповідь на запити останнього про те, що, у зв`язку зі змінами у рішенні Уманської міської ради про передачу йому у спільну часткову власність 1/6 частки земельної ділянки по [ADDRESS] , державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку знаходиться в стадії розробки. Згідно Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 в редакції станом на час прийняття Уманською міською радою рішення про внесення змін щодо розміру земельної ділянки, належної позивачу по справі, тобто на момент видачі державного акту, заповнення державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею покладається на Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України, регіональні, районні та міські центри державного земельного кадастру та їх структурні підрозділи і інші землевпорядні підприємства та організації. Складання державного акту на право власності на земельну ділянку та на прав постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановчих документів на ці земельні ділянки (що мало місце саме у цьому випадку, оскільки Уманською міською радою було прийнято рішення про уточнення розміру частки земельної ділянки, належної [PERSON] з послідуючим внесенням змін в облікові документи землекористувачів та землевласників, а також питання розміру земельної ділянки вирішувалося у судовому порядку і таке рішення вступило в законну силу 08.06.2011 року), проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Представник відповідача у відзиві зазначає про те, що про необхідність виготовлення такої документації позивач [PERSON] повідомлявся неодноразово, але так і не звернувся з питанням замовлення та виготовлення такої технічної документації. Позивачем при зверненні до суду з вказаним позовом не було надано будь-яких доказів того, що у виготовленні необхідної технічної документації для отримання державного акту на право приватної власності на землю, йому було відмовлено, або існували інші обставини, які б мали перешкодити підготовці належної документації, на підставі якої і мав би був виданий державний акт. Також позивач вважає, що передача ним державного акту, у зв`язку із невідповідністю даних у ньому про розмір земельної ділянки, є укладеним договором, але при цьому позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження зазначеного, оскільки у вказаному випадку договірні зобов`язання не мали місце, договір не укладався, а лише фактично виконувалося рішення суду про визначення порядку користування співвласниками земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS] . На думку суду, твердження позивача про нібито наявність між ним та відповідачем, як правонаступником управління Держкомзему в м. Умань та Уманському районі, договірних зобов`язань ґрунтуються лише на його припущеннях, оскільки таких доказів матеріали справи не містять. При цьому, позивачем також не зазначено, яким чином такі дії відповідача порушують його права. У пункті 11 постанові від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 1 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Відповідно до ст.ст. 76-80 ЦПК України, вказані обставини підлягають встановленню на підставі належних та допустимих доказів, які оцінюються самостійно судом в їх сукупності. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, а відповідач - відсутність вини в його діях. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року вказано, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві - позов не підлягає задоволенню. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи вищезазначене, суд встановив, що позовні вимоги позивачем необґрунтовано та позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження порушення його прав, свобод чи законних інтересів. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат в порядку ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки він є інвалідом першої групи. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем додано не було.

Outcome: dismissed