Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про зміну розміру та способу стягнення аліментів. Посилалася на те, що з 27 січня 2010 року по 06 грудня 2011 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] який наразі проживає з позивачкою. 06 грудня 2011 року рішенням Шевченківського районного суду м Чернівці, шлюб між ними було розірвано. У подальшому 26.07.2012 року рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці було стягнуто на її користь аліменти з [PERSON] на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 600 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.07.2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення Шевченківського районного суду м Чернівці від 07 червня 2018 року було збільшено розмір стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання їх сина [PERSON] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1400 гривень щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Вказувала на те, що на даний час її майновий стан змінився, кошти, які вона одержує на утримання сина - є недостатніми. На даний час визначений розмір аліментів, в умовах збільшення рівня цін та прожиткового мінімуму на дитину, є недостатнім для матеріального утримання сина. Даних коштів не вистачає, оскільки хлопчик підріс, зросли його потреби, зокрема на купівлю одягу, продуктів харчування. Також вказує, на стан здоров?я дитини, якому потрібно засоби реабілітації, а саме окуляри вітаміни та лікарські препари оскільки згідно діагнозу у малолітнього [PERSON] , є затримка фізичного розвитку та призначено ряд медикаментів. Їй відомо, що відповідач є працездатним, наданий час працевлаштований в Королівстві Іспанія та взмозі забезпечувати не лише себе, а й свого малолітнього сина у якого наявні проблеми із здоров?ям. Просила змінити розмір та спосіб стягнення аліментів, та стягувати з [PERSON] , [INFO] на її користь аліменти на утримання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частки від всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття. Ухвалою суду від 12.12.2022 провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідачем адвокатом Дронь О.І. було подано відзив на позовну заяву. У відзиві представник відповідача вказує що позовні вимоги відповідач визнає частково. Зазначає, що на даний час перебуває в офіційному шлюбі з [PERSON] . Від цих відносин у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Донька знаходиться на обліку в поліклініці по місцю проживання у зв?язку з бронхіальною астмою середньої важкості яка постійно приймає ліки. Також вказував на те, що його дружина [PERSON] перебуває без роботи, він самостійно забезпечує дружину, їх спільну доньку. Окрім того, вказує що він на данний час знаходиться в Королівстві Іспанія в нього немає постійного заробітку його заробіток є мінливим. Тому він не має змоги сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі частки від його доходу. Також зазначає що йому відомо що його колишня дружина на данний час перебуває закордоном, а саме у Великобританії куди вона виїхала разом з їхнім спільним сином [PERSON] . Враховуючи наведене, просив визначити розмір аліментів на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/6 частки від його доходу щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму щомісячно. Позивач у судове засіданні не з?явилася, представник [PERSON] , яка діє в її інтересах подала до суду заяву в якій позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому, обставини. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просила розглянути справу у їх відсутності. Позовні вимоги визнають частково, згідно поданого відзиву. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 січня 2010 року по 06 грудня 2011 року. Рішенням Шевченківського районного суду від 06 грудня 2011 року шлюб між ними було розірвано (а.с.13-19). Від шлюбу у них народився син: [PERSON] , [INFO] . Його батьками, згідно свідоцтва про народження зазначено: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (дошлюбне прізвище- [PERSON] ) (а.с11). Отже, відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Мати [PERSON] (дошлюбне прізвище- [PERSON] ), 28 вересня 2020 року повторно одружилась та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.10). Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Частинами першою та другою статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу). Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом частини першої статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Згідно з частиною четвертою статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Статтею 192 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Звертаючись до суду з позовом про зміну способу та збільшення розміру аліментів, позивач посилалася на те, що у неї змінився матеріальний стан, оскільки, дитина подорослішала, у зв`язку з чим зросли потреби на її утримання. Позивачка самостійно несе значну частину витрат на утримання сина що ставить її у скрутне матеріальне становище. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, стан здоров`я як самостійні підстави для зменшення або збільшення розміру аліментів. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як було встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду Чернівці від 23.04.2018 року позов [PERSON] було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] у розмірі 1400 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, інші обставини, що мають істотне значення. На виконання вказаних вимог Закону суд враховує, що як в [PERSON] так і [PERSON] змінився сімейний та майновий стан. Позивач [PERSON] , 28.09.2020 року уклала шлюб із [PERSON] . Відповідач [PERSON] 13.03.2015 року також повторно одружився. У відповідача народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Відомостей про розмір заробітної плати чи доходів відповідача суду надано не було. З клопотанням про витребування зазначеної інформації позивач до суду не зверталась. Частиною другою статті 182 СК України в редакції від 03.07.2018 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2833 гривні. При цьому в абзаці третьому частини 2 статті визначено, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 2 Конвенції Організація Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об`єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов`язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері і, відповідно до цієї норми, на відповідачу також лежить обов`язок по утриманню дитини. З огляду на зазначене, а також враховуючи принципи захисту та піклування про дітей, право дитини, яка має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, стан здоров`я платника аліментів, обов`язок відповідача утримувати власну дитину, суд вважає, що наявні підстави для зміни розміру аліментів, а тому приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2-7 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представником відповідача було подано клопотання про зменшення суми розміру судових витрат, однак доказів якими можливо довести не співмірність витрат які понесла позивачка на правничу допомогу при звернені до суду воно немістить. Суд зазначає, що вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд враховує складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 23.05.2018р. по справі № 61-3416св18. На підтвердження витрат на правову допомогу під час розгляду даної справи, позивачем до суду надано договір про надання професійної правової допомоги №8113/22 від 31.10.2022 року; акт про надані послуги від 07.03.2023 року, розрахунок суми винагороди за надану правову допомогу, квитанцію №0.0.2777441353.1 від 15.12.2022 року про сплату 3000,00 гривень [PERSON] АО «Вектор права» за договором №8113/22 від 31.10.2022 року, квитанцію №0.0.2858248984.1 від 14.02.2023 року про сплату 3000,00 гривень [PERSON] АО «Вектор права» за договором №8113/22 від 31.10.2022 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Венерської Г.І., ордер на надання правничої допомоги. При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд, зазначає, що за умовами акту приймання - передачі виконаних робіт від 07.03.2023, та розрахунку суми винагороди за надану допомогу від 30.10.2022 вартість виконаних робіт складає 7840 грн., позивач документально підтвердила та довила витрати на правову допомогу у розмірі 7840 грн., тому вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню в розмірі 7840 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки), а тому позов позивачки підлягає до задоволення частково і розмір аліментів, які стягуються з відповідача з твердої грошової суми в розмірі 1400 гривень на дитину необхідно змінити і стягувати з відповідача аліменти у частці, щомісячно однак не так як просить позивачка, а в розмірі 1/5 частки від заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Також, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави за розгляд справи в розмірі 992 грн. 40 коп., оскільки позивач була звільнена від його сплати при подачі позову відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та ч.6 ст.141 ЦПК України. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. На підставі викладеного та

Outcome: partial