Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив: Стягнути з [PERSON] на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб безпідставно одержані кошти (гарантовану суму відшкодування за вкладом) у розмірі 195 019,10 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 грудня 2009 року між відповідачем [PERSON] та ПАТ "Банк Камбіо" укладено Договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку № [NUMBER] у національній та іноземних валютах (грн., євро, дол. США), за умовами якого, ПАТ «БАНК КАМБІО» відкрив ні ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] . 12 вересня 2014 року на поточний рахунок [PERSON] перераховано грошові кошти в сумі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року, без ПДВ», платник: ТОВ "ЮК «ФЕНІКС". В подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 року № 782 "Про віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04.12.2014 року № 140 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Камбіо", згідно з яким з 05.12.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Банк Камбіо". Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 27 лютого 2015 року № 144 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 46 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Камбіо" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Камбіо" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк Камбіо". На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» листом від 18.12.2015 вих. №01/5681 «Про внесення доповнень до переліку вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО» Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» подано Доповнення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до якого включено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019,10 грн. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.01.2016 року №61 «Про затвердження змін та доповнень до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО» затверджено зміни та доповнення до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО» до якого включено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019,10 грн. 19.02.2016 року вкладником [PERSON] отримано гарнтовану суму відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «БАНК КАМБІО» у розмірі 195 019, 10 грн., через банк-агент ПАТ «ОТП БАНК». Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» проведено додаткову перевірку за результатами якої було встановлено, що банківська операція (транзакція) від 12.09.2014 з перерахування коштів ТОВ «ЮК «ФЕНІКС» (кредитора банку) на користь [PERSON] (РНОКПП) [NUMBER] ) в розмірі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року без ПДВ», містить ознаки нікчемного правочину, визначені п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Листами від 25.01.2019 вих. №01/81-1 «Щодо розгляду питання про внесення доповнень до переліку вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО» та від 28.01.2019 вих.№01/82 «Щодо розгляду питання про внесення доповнень до переліку вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», згідно яких Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» подано Зміни до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з якого виключено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019, 10 грн., а також на Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.02.2019 №241 «Про затвердження змін та доповнень до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», яким затверджено зміни та доповнення до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», з якого виключено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019,10 грн. З огляду на те, що в банківській операції (транзакції) виявлено ознаки нікчемного правочину, визначені п. 7, ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не є вкладником ПАТ «БАНК КАМБІО» і, відповідно, не набув права на отримання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (відпала правова підстава). В зв"язку із цим, [PERSON] зобовязаний повернути Фонду гарантування вкладів фізичних осіб безпідставно набуте майно - грошові кошти в розмірі 195 019,10 грн. Ухвалою суду від 09.02.2022 року відкрито провадження у даній цивільній справі, призначено її підготовчий розгляд. Протокольною ухвалою суду від 29.09.2022 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. Протягом судового розгляду справи представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Протягом судового розгляду справи представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечувала, подала відзив на позов в якому просила у задовленні позовних вимог відмовити та застосувати строки позовної давності. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 15 грудня 2009 року між [PERSON] та ПАТ "Банк Камбіо" укладено Договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку № [NUMBER] у національній та іноземних валютах (грн., євро, дол. США), за умовами якого, ПАТ «БАНК КАМБІО» відкрив на ім`я [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] та здійснював розрахунково-касове обслуговування. 12 вересня 2014 року на поточний рахунок [PERSON] перераховано грошові кошти в сумі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року, без ПДВ», платник: ТОВ "ЮК «ФЕНІКС". В подальшому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 року № 782 "Про віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04.12.2014 року № 140 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Банк Камбіо", згідно з яким з 05.12.2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Банк Камбіо". Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 27 лютого 2015 року № 144 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо", виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 46 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Камбіо" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Камбіо" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ "Банк Камбіо". На виконання вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» листом від 18.12.2015 вих. №01/5681 «Про внесення доповнень до переліку вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО» Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» подано Доповнення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, до якого включено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019,10 грн. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25.01.2016 року №61 «Про затвердження змін та доповнень до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО» затверджено зміни та доповнення до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», до якого включено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019,10 грн. 19.02.2016 року вкладником [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) отримано гарнтовану суму відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «БАНК КАМБІО» у розмірі 195 019, 10 грн., через банк-агент ПАТ «ОТП БАНК». З матеріалів справи вбачається, що уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» проведено додаткову перевірку, за результатами якої було встановлено, що банківська операція (транзакція) від 12.09.2014 з перерахування коштів ТОВ «ЮК «ФЕНІКС» (кредитора банку) на користь [PERSON] (РНОКПП) [NUMBER] ) в розмірі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року без ПДВ», містить ознаки нікчемного правочину, визначені п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Листами від 25.01.2019 вих. №01/81-1 «Щодо розгляду питання про внесення доповнень до переліку вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», та від 28.01.2019 вих.№01/82 «Щодо розгляду питання про внесення доповнень до переліку вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», згідно яких Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО» подано Зміни до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, з якого виключено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019, 10 грн., а також на Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 04.02.2019 №241 «Про затвердження змін та доповнень до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», яким затверджено зміни та доповнення до Загального реєстру вкладників ПАТ «БАНК КАМБІО», з якого виключено вкладника [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) із загальною розрахунковою сумою до виплати 195 019,10 грн. Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом коштів за вкладами встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" від 23.02.2012 року № 4452-VI. За приписами частини 1 статті 26 Закону № 4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам у строк, встановлений цим Законом. Гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у випадках, передбачених цим Законом. Частинами 1-3, 5 статті 27 Закону № 4452-VI, закріплено, що Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню. Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах "Урядовий кур`єр" або "Голос України" та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Частиною 6 статті 27 Закону № 4452-VI, передбачено, що уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону. Пунктами 2, 4, 6 розділу IV Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14, Фонд складає на підставі Переліку Загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення. Виконавча дирекція Фонду приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами та затверджує Загальний Реєстр протягом шести днів з дня отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. На підставі рішення виконавчої дирекції за розпорядженням директора-розпорядника Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів (здійснює перерахування гарантованої суми за Загальним Реєстром, передачу Загального Реєстру банку-агенту) не пізніше семи днів з дня прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку. Аналіз викладених положень дає підстави для висновку, що Уповноважена особа наділена повноваженнями на формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами банку, що ліквідується, за рахунок коштів Фонду. Відповідно до частини 2 статті 26 Закону № 4452-VI, вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Вкладником, згідно з пункту 4 частини 1 статті 2 Закону № 4452-VI, є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 4452-VI, вкладом є кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти. Таким чином, передбачені Законом № 4452-VI, гарантії за вкладом поширюються на осіб, які мають правовий статус вкладника неплатоспроможного банку (у розумінні статті другої Закону № 4452-VI). Такий статус передбачає, з-поміж іншого, наявність у банку вкладу, залученого, зокрема, на умовах договору банківського рахунку або договору банківського вкладу (депозиту). Відповідно до частини першої статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно статті 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (в тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. З ст. 38 цього Закону. Згідно з п.п. 7. 9 ч. З ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемним, зокрема, з таких підстав: банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов`язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства. Отже, згідно зі статтями 37, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд або його уповноважена особа наділені повноваженнями щодо виявлення фактів нікчемності правочинів, повідомлення про виявлення нікчемного правочину його сторін. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України вказує, що доказування не може грунтуватись на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що Банківська операція (транзакція) від 12.09.2014р. з перерахування коштів ТОВ «ЮК «ФЕНІКС» (кредитора банку) на користь [PERSON] (РНОКПП) [NUMBER] ) в розмірі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року без ПДВ» не може бути віднесена до нікчемних правочинів згідно п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону, оскільки платіжні операції з перерахування коштів не є правочином між Банком та Відповідачем в розумінні ст. 202 ЦК України, а тому не може визнаватись нікчемним правочином. Відповідна правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 752/3095/17 від 10 серпня 2020 р., де Верховний суд відмовив у задоволенні касаційної скарги банку, який доводив, що банківський платіж є правочином. Так, Верховний Суд зазначив, що у п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов`язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління від 12 листопада 2003 р. № 492, та договорами з відповідними клієнтами банку. Аналогічні висновки мають місце в Постанові Великої палати Верховного суду України від 04.07.2018, справа № 826/1476/15. Банківська операція (транзакція) від 12.09.2014р., виконана до віднесення ПАТ "Банк Камбіо" до категорії неплатоспроможних на підставі постанови Правління Національного банку України від 04.12.2014 року № 782, враховуючи відсутність належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, не може свідчити про «укладення банком провочину (у тому числі договорів), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг) прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку». Суду не надано доказів правомірності підстав додаткової перевірки Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «БАНК КАМБІО», за результатами якої було встановлено, що банківська операція (транзакція) від 12.09.2014 з перерахування коштів ТОВ «ЮК «ФЕНІКС» (кредитора банку) на користь [PERSON] (РНОКПП) [NUMBER] ) в розмірі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року без ПДВ», містить ознаки нікчемного правочину, визначені п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і чим їй суперечить проведена раніше перевірка, на підставі якої кошти були виплачені [PERSON] . Враховуючи вищевикладене та те, що кошти розміщено на рахунку банку до запровадження тимчасової адміністрації, [PERSON] підпадає під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI за рахунок коштів Фонду у межах гарантованої суми у розмірі 200 000,00 грн., а тому підстави для задоволення позову для стягнення безпідставно набутих коштів відсутні. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо строків позовної давності яку представник відповідача просила суд застосувати при розгляді справи, то судом встановлено наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії по давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Загальна позовна давність установлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідачем [PERSON] отримано гарантовану суму відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «БАНК КАМБІО» у розмірі 195 019, 10 грн., через банк-агент ПАТ «ОТП БАНК» 19.02.2016 року. Згідно матеріалів справи, банківську операцію (транзакцію) від 12.09.2014 з перерахування коштів ТОВ «ЮК «ФЕНІКС» (кредитора банку) на користь [PERSON] в розмірі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року без ПДВ» визнано нікчемним правочином за результами проведеної перевірки правочинів на предмет відповідності таких операцій рішенню виконавчої дирекції Фонду №111/17 від 13.07.2017 року у зв`язку з зарахуванням коштів на підставі укладених договорів про надання поворотної фінансової допомоги/позики, на підставі протокольного рішення Комісії з питань тимчасових обмежень здійснення неплатоспроможним банком операцій за вкладами №2 від 25.01.2019 року. Позовна заява Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно набутих коштів датована та направлена до суду першої інстанції 01.02.2022 року. Отже, між отриманням [PERSON] грошових коштів 16.02.2016 року, визнанням банківської операції (транзакція) від 12.09.2014 з перерахування коштів ТОВ «ЮК «ФЕНІКС» (кредитора банку) на користь [PERSON] в розмірі 195 000,00 грн. з призначенням платежу: «Фінансова допомога згідно дог. №0909/2 від 09.09.2014 року без ПДВ» нікчемним правочином та зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення безпідставно набутих коштів пройшло більше трьох років. Згідно вимог ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз`ясень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв`язку із його недоведеністю та безпідставністю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed