Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 25.11.2006 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 02.03.2010 року. За час перебування у шлюбі вона з відповідачем спільно не проживала, мешкала за адресою: [ADDRESS] . Від шлюбу вони мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] , яка з моменту народження весь час проживає разом з нею. Як зазначає позивач, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року відповідача було позбавлено батьківських прав відносно дитини. Вказане рішення було скасовано рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.04.2016 року в частині позову про позбавлення батьківських прав. Апеляційний суд вважав встановленим факт неналежного виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини, який протягом останніх років не знайшов можливість зустрітись з донькою та безпосередньо поспілкуватись з нею, поцікавитись її життям та здоров`ям тощо. Однак, враховуючи особу відповідача, а також беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, судом апеляційної інстанції було відмовлено у позбавленні батьківських прав та застосовано до нього заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним своїх обов`язків покладено на органи опіки та піклування. Позивач вказує на те, що більш ніж 5 років після судового процесу з позбавлення батьківських прав відповідач не змінив своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, яка бажала зустрічей та спілкування зі своїм батьком. Однак, відповідач за 5 років жодного разу не бачив свою доньку, жодного разу як за ці 5 років, так і за весь час, не вітав дитину з днем народження ні привітаннями ні подарунками, а також жодного разу не вітав з іншими святами. Крім того, відповідач взагалі уникає зустрічі та спілкування з дитиною, тобто повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини та будь-якої участі у житті дитини, незважаючи на застосовані судом заходи попередження, що завдає дитині моральних страждань. 21.08.2020 року донька зробила спробу познайомитись із батьком та зустрітись, на що він відмовив. Крім того, станом на 28.05.2021 року відповідач має заборгованість по аліментам в розмірі 58 682,94 грн. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що вбачається ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, в зв`язку з чим вона просить задовольнити її вимоги, а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 16.06.2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.10.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що знаючи про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої дитини на виконання рішення Апеляційного суду м.Києва у справі № 754/301/15-ц від 10.02.2016 року 09.03.2016 року позивач зверталась із заявою на ім`я директора спеціалізованої школи № 316, де на той час у 3-В класі навчалась дитина, в якій вимагала перешкоджати спілкуванню та не допускати зустрічей доньки із рідним батьком. Крім того, позивач з донькою мешкають на орендованих квартирах, адреси яких постійно змінюються і йому не повідомляються, а також позивач не повідомляє йому контактний номер телефону доньки (змінює його), чим усіляко перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною. Крім того, відповідач зазначив про те, що він намагався вирішити питання у позасудовому порядку, але жодних позитивних результатів це не принесло. Так він звертався до Служби у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації 21.03.2016 року, 29.04.2016 року, а також особисто з`являвся до Служби 15.07.2016 року, проте 09.11.2016 року отримав відповідь Служби, якою йому було рекомендовано звернутись до суду. Також 17.03.2017 року він звертався до Центру у справах сім`ї та жінок Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації, а також неодноразово звертався до адміністрації СШ № 316, де йому повідомляли, що позивач продовжує перешкоджати його спілкуванню з дитиною. В листопаді 2016 року він звернувся до Деснянського районного суду м.Києва із позовною заявою про зобов`язання позивача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини (справа № 754/14759/16-ц). Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08.11.2017 року позов задоволено частково, зобов`язано позивача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з донькою, визначивши час їхнього спілкування: першу та третю суботи місяця з 10.00 год. до 15.00 год. без присутності матері, необмежене спілкування з донькою особисто засобами телефонного, поштового та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього спілкування. Постановою колегії суддів Апеляційного суду м.Києва від 20.12.2017 року вказане рішення залишено без змін. З урахуванням наведеного відповідач стверджує, що саме позивач продовжує перешкоджати спілкуванню та не допускати зустрічей доньки з рідним батьком. Додані позивачем копії витягів особистого спілкування з донькою засобами електронного зв`язку, з яких вбачаються неодноразові намагання батька привітати доньку із різними святами, виявити любов, турботу та участь у житті дитини, дійти порозуміння, на думку відповідача, є додатковим доказом спростування тверджень позивача. Також, у вирішенні питання родинного спілкування постійно приймав участь його батько, а обумовлена 21.08.2020 року його зустріч з донькою була скасована позивачем ввечері того ж дня, про що позивач доньці не повідомила. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив про те, що не має заборгованості по аліментам, що неодноразово підтверджувалось при розгляді його скарг на дії державного виконавця (ухвала Деснянського районного суду м.Києва від 09.11.2015 року у справі № 754/15216/15-ц, ухвала Дарницького районного суду м.Києва від 19.04.2018 року у справі № 753/5248/18, ухвала Дарницького районного суду м.Києва від 17.12.2018 року у справі № 753/5247/18). Також, не погодившись із розрахунком заборгованості по аліментам від 28.05.2021 року він звернувся до Дарницького районного суду м.Києва зі скаргою на дії державного виконавця і ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 06.07.2021 року відкрито провадження у справі № 753/13197/21, яке триває. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 04.11.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву. У даній відповіді позивач зазначає про те, що всі заяви, звернення та документи, на які посилається відповідач у відзиві, датовані 2016 роком після винесення Деснянським районним судом м.Києва рішення про позбавлення відповідача батьківських прав. Окрім листування зі Службою у справах дітей, Центром у справах сім`ї та жінок, адміністрацією школи відповідач жодного разу не телефонував їй з метою організації зустрічі з власною дитиною, хоча усі телефони відповідачу відомі, оскільки вони не змінювались з 2004 року. Після отримання рішення Деснянського районного суду м.Києва від 08.11.2017 року у справі № 754/14759/16-ц відповідач за 4 роки з 2017 року по 2021 рік жодного разу не виявив бажання спілкуватись з донькою і фактично протягом всього життя донька була позбавлена батьківського піклування та виховання, оскільки відповідач ухилявся від своїх батьківських обов`язків і саме дитина стала ініціатором подання даного позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки протягом 14 років відповідач взагалі не приймав ніякої участі у житті дитини та не цікавився нею. Позивач також заперечила щодо тверджень відповідача про відсутність у нього заборгованості зі сплати аліментів, вказавши що у справі № 753/4167/18 від 19.04.2018 року встановлено факт наявності заборгованості зі сплати аліментів, у справі № 753/5246/18 від 17.12.2018 року констатовано факт виплати аліментів не у розмірах, що визначені судовим рішенням, та наявності заборгованості зі сплати аліментів, у справі № 753/4168 від 09.10.2019 року виключено з мотивувальної частини ухвали висновок суду першої інстанції про те, що доказами у справі доведено факт відсутності у відповідача заборгованості по аліментам. Зазначений факт також констатовано судами у справі № 753/23016/19. З урахуванням наведеного, позивач просила задовольнити її вимоги. 01.02.2022 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь позивача на відзив на позовну заяву. У даних запереченнях відповідач, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, наполягає на тому, що позивач намагається не допускати його зустрічей з дитиною, нехтувала його намаганнями оформити закордонний паспорт для дитини, а також здійснила переведення дитини до школи, яка має електронну пропускну систему, що чинить йому додаткові перешкоди у спілкуванні з донькою. Його звернення та розмови з працівниками школи виявились безрезультатними. На думку відповідача, вчинки позивача свідчать про фанатичні намагання позивача максимально йому нашкодити, ціною позбавлення його батьківських прав, позбавлення його постійного місця роботи викладача-науковця державного університету та навіть ціною позбавлення рідної доньки єдиного стабільного джерела отримання аліментів із регулярної щомісячної заробітної плати, що суперечить інтересам дитини та нашкодить її всебічному гармонійному розвитку. Крім того, відповідач зауважив, що висновок Органу опіки щодо доцільності позбавлення його батьківських прав є недостатньо обґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини. Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.02.2022 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, подавши до канцелярії суду восьме клопотання (з часу призначення розгляду справи по суті) про відкладення судового засідання на той час, коли воєнний стан в Україні буде скасовано/припинено. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представників суд ураховує наступне. Відповідно до статті 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні режимі відео конференції; необхідність витребування нових доказів; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи без її участі, дала особисті пояснення. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України, залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. Виходячи з вищенаведеного, суд враховує тривалість розгляду справи та те, що після призначення справи до розгляду по суті з квітня 2022 року відповідач жодного разу не з`явився в судове засідання, а клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із введенням воєнного стану подані ним особисто до канцелярії суду. Суд залишає без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки поточна ситуація, яка склалася у м. Києві, а також де знаходиться територіально приміщення Деснянського районного суду м. Києва відсутні бойові дії. Крім того, з квітня 2022 року суд здійснює свою діяльність у штатному режимі, керується дотриманням розумних строків розгляду справи та недопущенням порушення прав інших учасників справи. Суд враховує і те, що Верховний Суд вже неодноразово у своїх рішеннях, зокрема у справах №802/562/18-а, №826/4504/17, звертав увагу на те, що повноваження щодо відкладення судового розгляду на підставі поданого учасниками судового процесу клопотання є дискреційними. Судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору. Позивач вісім разів просив відкласти розгляд справи у зв`язку із введенням воєнного стану на території України. Про будь - які конкретні причини неможливості явки до суду позивач у клопотаннях не зазначав. Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який надалі продовжено. Статтею 64 Конституції України, у умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Отже, за змістом вищевказаних норм, право людини на судовий захист не може бути обмежене, тому суди під час воєнного стану працюють у штатному режимі з певними обмеженнями. Верховний Суд на сайті Судової влади України оприлюднив інформацію щодо особливостей здійснення правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, зокрема, зауважив, що навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно прийматимуться рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом. За загальним правилом при вирішенні питання щодо можливості відкладення розгляду справи в період дії воєнного стану на підставі поданої учасниками судового процесу заяви суд залежно від інтенсивності бойових дій на певній території, загальної воєнної ситуації як в країні, так і в певному регіоні, де знаходиться суд, або учасник справи (його представник), поведінки суб`єктів владних повноважень, що мають компетенцію в сфері повідомлень щодо ризиків перебування на певній території (об`єкті нерухомості), має дотримуватися балансу між безпекою суддів, працівників апарату, учасників справи та дотриманням процесуальних прав учасників справи і засад судочинства. При цьому врахуванню підлягають попередня поведінка учасника справи, можливість розгляду справи за відсутності сторін, можливість прибути у судове засідання та скористатися правом участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. У відповідача мали б бути не ілюзорні, а реальні побоювання щодо власної безпеки при переміщенні для участі в судовому засіданні у м.Києві, проте про будь - які реальні побоювання відповідач у клопотаннях не вказував, заяви про розгляд справи без його участі не подавав, клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції не заявляв. З урахуванням наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та вважає, що вищевказане в сукупності свідчить про достатність часу та можливостей для відповідача для реалізації ним своїх прав на захист, в тому числі і подання доказів. При цьому суд враховує наявність відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив. Суд також зауважує, що відповідач не скористався своїм правом на подання до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, не обґрунтував заяву про відкладення розгляду справи неможливістю взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Відтак, суд розцінює дії відповідача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, та враховуючи стадію розгляду справи. Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, а також те, що дана справа стосується не тільки інтересів учасників справи, а і інтересів дитини, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши до суду листа, в якому просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, заслухавши думку дитини, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року у справі № 754/301/15-ц позбавлено відповідача батьківських прав відносно дитини. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.02.2016 року скасовано вищевказане рішення суду та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , відмовлено. Також даним рішенням попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач після винесення Апеляційним судом м.Києва вищевказаного рішення своє ставлення до виховання дитини не змінив, з дитиною не спілкується, її вихованням і розвитком не займається, не цікавиться її життям та здоров`ям, має заборгованість зі сплати аліментів, що свідчить від ухилення виконання батьківських обов`язків. Відповідач проти позовних вимог заперечував, вказуючи на те, що бажає виконувати свої батьківські обов`язки, натомість, позивач чинить йому перешкоди цьому. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та відхиляє твердження відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55). Відтак, суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Особливістю даної справи є те, що позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав вдруге. У такому разі позивач має надати докази на підтвердження того, що після ухвалення рішення про відмову в позбавленні батьківських прав (яке ґрунтувалося на висновку про те, що позбавлення таких прав є крайнім заходом впливу на відповідача) відповідач не змінив ставлення до виховання дитини, батьківські обов`язки й надалі не виконує. Водночас відповідач має надати докази на підтвердження зміни його ставлення до виконання батьківських обов`язків, існування об`єктивних перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні. У постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21 (провадження № провадження № 61-7010св22) Верховний Суд дійшов переконання що у такій правовій ситуації, коли є рішення судів (що набрало законної сили) за первинним зверненням одного із батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого із батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий із батьків дитини під час звернення повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї неповнолітньої дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками. Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Так, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15.12.2015 року у справі № 754/301/15-ц позбавлено відповідача батьківських прав відносно дитини. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 10.02.2016 року скасовано вищевказане рішення суду та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог про позбавлення [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , відмовлено. Також даним рішенням попереджено відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньки. Ухвалюючи таке рішення, Апеляційний суд м.Києва зазначив: «З урахуванням обставин справи колегія суддів вважає встановленим факт неналежного виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини, який протягом двох останніх років не знайшов можливості зустрітись з донькою та безпосередньо поспілкуватись з нею, поцікавитись її життям та здоров`ям тощо. Крім того, відповідачем за зустрічним позовом не надано суду доказів чинення йому перешкод матір`ю дитини [PERSON] у спілкуванні з дитиною, як не надано доказів позивачкою і того, що батько дитини, відповідач [PERSON] , не забрав дитину з пологового будинку та без поважної причини протягом шести місяців не виявляв щодо дитини батьківського піклування. Між тим, враховуючи, що відповідач не зловживає спиртним, не характеризується негативно, а також беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові. З урахуванням встановлених обставин справи, особи відповідача, колегія суддів вважає за доцільне застосувати до відповідача заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним своїх обов`язків покласти на органи опіки та піклування». Позивач як на підставу позову посилалася на те, що після ухвалення судового рішення про відмову в задоволенні позову поведінка відповідача не змінилася, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, навчання, стан здоров`я, не намагається зустрічатися та спілкуватися з донькою тощо. Згідно висновку Органу опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації від 11.10.2021 року № 101-7445/04 визнано доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . На спростування зазначених доводів позовної заяви та висновку органу опіки та піклування відповідач посилався на наступні докази та обставини: звернення до директора Спеціалізованої школи № 316 [PERSON] від 09.03.2016 року та від 05.04.2016 року вх.№ 9; відповідь СШ № 316 Дарницького району м.Києва № 585 від 31.05.2016 року; заява до Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 21.03.2016 року вх.№ 01-10-П-373, від 29.04.2016 року вх.№ 01-10-П-615 та відповіді на звернення від 12.04.2016 року № 01-10-П-373, від 29.04.2016 року № 01-10-П-373, від 15.08.2016 року № 01-10-П-373; відповідь Центру у справах сім`ї та жінок Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації від 30.03.2016 року № 115/1-1.7/156; рішення Деснянського районного суду м.Києва від 08.11.2017 року та постанова Апеляційного суду м.Києва від 20.12.2017 року у справі № 754/14759/16-ц про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини; довідки Державного університету телекомунікацій про доходи та стягнення аліментів з [PERSON] № 72 від 11.01.2021 року та № 53 від 07.07.2021 року; звернення до СШ № 316 вх.№ 6 від 27.04.2016 року та № 17 від 16.05.2016 року; талон ДМС та квитанція № 17347658 від 14.05.2016 року за оформлення та видачу закордонного паспорту; відповідь № 548 від 16.05.2016 року СШ№ 316; відповідь № 676 від 27.10.2017 року; звернення № 06 від 19.04.2018 року до гімназії № 315 та відповідь № 104 від 28.04.2018 року; результати успішності [PERSON] за період з 01.09.2017 року по 30.01.2022 року; аудіозапис розмови з класним керівником 05.09.2019 року; аудіозапис розмови з позивачем 21.08.2021 року; копії ухвал судів у справах щодо оскарження дій державного виконавця № 753/13197/21, № 754/15216/15-ц, № 753/5248/18, № 753/5247/18. Суд вважає, що надані відповідачем докази не свідчать про зміну його ставлення до виховання дитини, а також про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав. Так, більшість доказів стосується періоду 2016-2017 року до постановлення судом рішення у справі № 754/14759/16-ц про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини. Доказів того, що з часу постановлення вказаного судом рішення позивач його не виконувала або чинила будь-які перешкоди відповідачу у спілкуванні з дитиною суду не надано. Після періоду 2016-2017 років відповідачем надано лише звернення № 06 від 19.04.2018 року до гімназії № 315 та відповідь № 104 від 28.04.2018 року; результати успішності [PERSON] за період з 01.09.2017 року по 30.01.2022 року; аудіо запис розмови з класним керівником 05.09.2019 року; аудіозапис розмови з позивачем 21.08.2021 року. Вказані докази жодним чином не підтверджують факту належного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Крім того, відповідач під час судового розгляду підтвердив факт спілкування з дитиною у мережі «Вайбер», а також достовірність наданого позивачем витягу з нього, з якого вбачається, що саме відповідач відмовився від зустрічі з дитиною, в період з 30.09.2020 року по 07.03.2020 року окрім направлення листівок з донькою не спілкувався і ініціатором такого спілкування не виступав, після 07.03.2021 року двічі привітав зі святами. Суд вважає, що направлення листівок раз на декілька місяців у мережі «Вайбер» абсолютно не може свідчити ані про цікавість до дитини, ані, тим більше, про належне виконання будь-якого батьківського обов`язку. Посилання на судові рішення у справах № 753/13197/21, № 754/15216/15-ц, № 753/5248/18, № 753/5247/18 суд відхиляє, оскільки вказані справи стосуються оскарження відповідачем неправомірних, на його думку, дій державного виконавця при виконанні судового рішення про стягнення аліментів і жодним чином не містять будь-яких обставин, які б свідчили на користь відповідача у даній справі. Крім того, твердження відповідача з посиланням на рішення судів у вказаних справах про відсутність у нього заборгованості по аліментам спростовуються рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 20.07.2021 року у справі № 753/23016/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.10.2021 року. Судовими рішеннями у вказаній справі встановлено, що відповідно до висновків Київського апеляційного суду, викладених у постановах від 02 червня 2021 року у справі № 753/4167/18, від 09 червня 2021 року у справі № 753/5246/18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 753/4168/18, відповідач не в повному обсязі сплачував щомісячну суму аліментів, визначених за рішенням суду у розмірі 1/4 частини від суми його заробітку (доходу), що в свою чергу свідчить про наявність у останнього заборгованості зі сплати аліментів. Таким чином, суд приходить до висновку, що доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дитини в період з моменту ухвалення судового рішення від 10.02.2016 року про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав до повторного звернення позивача до суду з цим позовом, відповідач не надав. Вчинення відповідачем певних дій у 2018 році та розмова з класним керівником у 2019 році не доводить зміну його поведінки та ставлення до дитини, прагнення здійснювати належне піклування про неї. Суд враховує, що про ухилення одним з батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може свідчити не лише ненадання матеріального забезпечення кимось із батьків, але й брак спілкування, моральної та психологічної підтримки дитини, нездійснення участі у вихованні та розвитку дитини, незабезпечення потрібним харчуванням та лікуванням тощо. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що позивач навела численні посилання на те, що відповідач не змінив ставлення до виконання батьківських обов`язків, контакту з дитиною не налагодив і не вживав жодних заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, не цікавиться її станом здоров`я, не виявляє будь-якої турботи про дитину, не надає матеріальної підтримки в добровільному порядку, тобто самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. В той же час, відповідач не надав доказів обставини на підтвердження зміни його ставлення до виховання дитини після ухвалення рішення суду від 10.02.2016 року про відмову в позбавленні батьківських прав, належного виконання ним батьківських обов`язків, а так само на підтвердження наявності об`єктивних перешкод у спілкуванні з донькою та бажання брати участь у вихованні дитини. Твердження відповідача про те, що позивач усіляко перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною суд відхиляє, оскільки відповідачем не надано жодного допустимого доказу на їх підтвердження. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідач жодного разу у передбаченому законом порядку не порушував питання щодо невиконання позивачем рішення Деснянського районного суду м.Києва від 08.11.2017 року та постанови Апеляційного суду м.Києва від 20.12.2017 року у справі № 754/14759/16-ц про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини. Суд вважає твердження відповідача, що викладені у відзиві та запереченнях, не свідчать про його бажання брати участь у вихованні та розвитку дитини, мають маніпулятивний характер, а подальша тривала бездіяльність відповідача навпаки може призвести лише до цілковитої втрати зв`язків між батьком і донькою. Лише той факт, що відповідач не визнав позов та висловив бажання брати участь у вихованні дитини не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку, оскільки позов про позбавлення його батьківських прав пред`явлено до нього вже вдруге, а він не надав доказів, які б свідчили про дійсну зміну його ставлення до виконання батьківських обов`язків. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17 (провадження № 61-46449св18), згідно з якими: «Самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав недостатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідача до власної неповнолітньої дитини. Мотиви такого заперечення можуть бути різними, наприклад, це може бути пов`язане не з бажанням турбуватися про свою дитину, а з бажанням отримати у майбутньому піклування від неї. Тому до уваги мають братися всі обставини конкретної справи». Також у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20) зроблено такий висновок: «[…] Лише зазначення відповідачем в апеляційній скарзі про його бажання піклуватися про дитину не спростовує факту його ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. […] Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Верховний Суд зазначає, що позбавлення відповідача батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав». Суд враховує зазначені висновки у даній справі, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, а відтак вирішення питання про його застосування потребує з`ясування низки обставин, які характеризують дотримання батьками своїх обов`язків з виховання дитини. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених у цій справі обставин, саме лише заперечення відповідача проти позбавлення його батьківських прав не може розцінюватися як достатня підстава для відмови у задоволенні позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Також у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) зазначено, що відповідно до частини другої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. В судовому засіданні заслухано думку неповнолітньої дитини [PERSON] , яка підтримала позовні вимоги та просила позбавити відповідача батьківських прав. При цьому вона зазначила, що бачила батька двічі, коли їй було 7-8 років та 12 років на засіданні Органу опіки та піклування, жодного діалогу між ними не було, жодного разу не спілкувались. У 2020 році вона зателефонувала батькові та хотіла зустрітись, але зустріч не відбулась, батько казав про мати погане. На день народження він її жодного разу не привітав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка мати позивача [PERSON] пояснила, що з 2016 року відповідач не виходить на зв`язок, не бажає спілкуватися з ними, позивача з дитиною з пологового будинку не забирав. Відповідача вона бачила за весь час двічі. Він не допомагає матеріально, не телефонує, не звертався з приводу побачень з онукою. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначила, що є подругою позивача близько 20 років. За цей час вона жодного разу не бачила відповідача, він не приходив, не телефонував, дитині нічого не дарував. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2, 3 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За змістом ст.78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, їх належність, допустимість, достовірність та виходячи із необхідності першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . При цьому суд враховує, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Інші доводи сторони відповідача на висновки суду не впливають та підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved