Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-27 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку до Відповідача - [PERSON] , Ванчиковецької об`єднаної територіальної громади Чернівецького району Чернівецької області, де третьою особою є державний реєстратор виконавчий комітет Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області, посилались на те, що рішенням 3 сесії 22 скликання Черленівської сільської ради від 15.12.1994 року йому передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та в урочище «Лан» даного села площею 0,25 га для ведення підсобного господарства. Рішенням 9 сесії 24 скликання Черленівської сільської ради від 31 липня 2003 року надано [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки по [ADDRESS] та в урочище «Лан» даного села розміром 0,50 га. Крім того, рішенням 05 сесії Черленівської сільської ради від 02 липня 1997 року відповідачу [PERSON] передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,25 га для ведення підсобного господарства. Вищевказане рішення прийнято після сесії 03 сесії Черленівської сільської ради від 15 грудня 1994 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,25 га для ведення підсобного господарства. На початку 2021 року позивач звернувся до землевпорядної організації з питанням виготовлення технічної документації по передачі у власність вищевказаної земельної ділянки, де йому стало відомо, що право власності на дану земельну ділянку зареєстровано за відповідачем - [PERSON] . Зважаючи на те, що про ухвалення сільською радою рішення 05 від 02.07.1997 року стало відомо лише на початку 2021 року, просить поновити пропущений строк на його оскарження із врахуванням того, що державна реєстрація права власності відбулася 26.12.2018 року в межах трьохрічного строку позовної давності. На підставі наведеного, просить суд визнати недійсним та скасувати рішення 05 сесії Черленівської сільської ради від 02 липня 1997 року про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,25 га для ведення підсобного господарства та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку за кадастровим номером 7323089300:01:005:0159 площею 0,25 га по [ADDRESS] , яка була здійснена державним реєстратором виконавчого комітету Новоселицької міської ради Чернівецького району Чернівецької області 26 грудня 2018 року. Позивач в судове засідання не з`явився, проте до початку судового засідання від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідачі у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань та відзиву на позовну заяву не надали, а також в судове засідання не з`явились та не повідомили суд про поважні причини своєї неявки, будучи належним чином повідомленими про час і місце та дату судового розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що рішенням 3 сесії 22 скликання Черленівської сільської ради від 15.12.1994 року йому передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та в урочище «Лан» даного села площею 0,25 га для ведення підсобного господарства (а.с. 7). Згідно рішення 9 сесії 24 скликання Черленівської сільської ради від 31 липня 2003 року надано позивачу - [PERSON] дозвіл на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки по [ADDRESS] та в урочище «Лан» даного села розміром 0,50 га.(а.с. 8) Крім того, згідно архівного витягу № 1/121 від 30.10.2018 року встановлено, що відповідно до рішенням 05 сесії Черленівської сільської ради від 02 липня 1997 року відповідачу - [PERSON] передано у власність земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку та площею 0,25 га для ведення підсобного господарства (а.с. 19). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №249339873 від 23.03.2021 року встановлено, що право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7323089300:01:005:0159 площею 0,25 га по [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] (а.с. 18). Таким чином, незважаючи на те, що один з відповідачів є орган місцевого самоврядування, даний спір є публічно-правовим, оскільки виникає з цивільних правовідносин і згідно з підставами та предметом позову стосується визнання недійсним акту на право власності у зв`язку із захистом права власності на нерухоме майно. Крім того, між сторонами відсутня така ознака публічно-правового спору як підпорядкування одного учасника відносин іншому. У відповідності до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ст.ст. 13, 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року по справі № 1-9/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Оскільки рішення органу місцевого самоврядування є ненормативними правовими актами одноразового застосування які вичерпали свою дію фактом їх виконання, вони не можуть бути в подальшому скасовані органом місцевого самоврядування. Саме такого висновку дійшов Верховний суд України у своїй Постанові від 04 червня 2013 року за № 21-64а13. Зазначена постанова прийнята з підстав передбачених п.1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов`язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України). Крім того, у пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року (зі змінами) «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень ст.ст. 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжя у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до ст. 120 ЗК України та 377 ЦК України. Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання захист прав і свобод людини і громадянина судом. Згідно вимогам ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ч. 1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 21 ЦК України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-ЗЗцс1З державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов`язані з правом власності недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Таким чином, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачі набули права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Крім цього, спірна земельна ділянка на той час перебувала у користуванні осіб, зареєстрованих у даному домоволодінні відповідно до довідки Ванчиковецької сільської ради № 619 від 16 березня 2021 року. Вказане домоволодіння станом на 1990-1991 роки відносилося до категорії колгоспних дворів. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 (далі Постанова) роз`яснено, що положення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до положень ст. 42 ЗК України в редакції 1990 року громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Згідно ч. 1 ст. 43 ЗК України права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, діючої на час виникнення спірних правовідносин, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом частини першої ст. 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених ст. 116 ЗК України. Таким чином громадянин одержує у власність частку із земельного фонд, а тому земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю. Однак, оскільки спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва жилого будинку знаходиться під нерухомим майном, співвласниками якого є більше осіб ніж відповідач, то у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, яка необхідна для обслуговування їх будинку та господарських споруд. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 червня 2012 року у справі № 6-66цс11, яка в силу ст. 360-7 ЦГ1К України є обов`язковою для суду. Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізовуватися громадянами виключно відповідно до закону. За змістом ст.ст. 328, 373 ЦК України право власності на землю набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ст. 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. За змістом частини першої ст. 81 ЗК України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Статтею 116\~ЗК України\~передбачено,\~що громадяни\~та юридичні\~особи набувають\~права власності\~та права\~користування земельними\~ділянками із\~земель державної\~або комунальної\~власності за\~рішенням органів\~виконавчої влади\~або органів\~місцевого самоврядування\~в межах\~їх повноважень,\~визначених цим\~Кодексом або\~за результатами\~аукціону.\~Набуття права\~на землю\~громадянами та\~юридичними особами\~здійснюється шляхом\~передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений ст. 118 ЗК України. Таким чином, особа має право на приватизацію земельної ділянки, в тому числі шляхом безоплатної передачі йому земельних ділянок із земель державної або комунальної власності. Вказане відбувається у разі якщо така земельна ділянка попередньо не була приватизована та знаходиться у державній або комунальній власності. Чинне законодавство не передбачає можливість органу місцевого самоврядування вилучення земельної ділянки від одного власника та її передачу іншому власнику. Рішення 05 сесії Черленівської сільської ради від 02 липня 1997 року фактично порушує права позивача, які пов`язані із реалізацією суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів щодо державної реєстрації земельної ділянки, яке вже надано раніше органом місцевого самоврядування мені у власність Зважаючи на те, що про ухвалення сільською радою даного рішення позивачу стало відмово лише на початку 2021 року, то йому слід поновити пропущений строк на його оскарження, із урахуванням того, що державна реєстрація права власності відбулось 26.12.2018 року в межах трьохрічного строку позовної давності. Як вбачається з вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно ч. 3 ст.152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному об`ємі. На підставі викладено, відповідно до вимог ст.ст. 40, 42, 43,116, 118, 120, 152, 155 ЗК України, ст.ст. 15, 16, 21, 203, 236, 319, 328, 373, 377 ЦК України,

Outcome: approved