Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою, в якій просить суд стягнути з відповідача 2869,99 доларів США, з яких 2650 дол. США - сума основного боргу та 219,99 дол. США - відсотки за користування позикою, а також судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04.09.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Факт укладення даного договору підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 04.09.2020. [PERSON] позичив у позивача грошові кошти у сумі 2650 дол. США. Строк виконання обов`язку з повернення позичених коштів датується 01.10.2021. Враховуючи той факт, що відповідач свої зобов`язання у встановлений договором строк не виконав, на вимоги щодо повернення грошових коштів не реагує, з метою захисту своїх майнових прав позивач змушений звернутись до суду з даним позовом. Період користування [PERSON] позиченими грошовими коштами становить 434 дні (з 05.09.2020 по 12.11.2021 включно). За розрахунком позивача, загальна сума боргу за розпискою від 04.09.2020 становить 2650,00 доларів США (основний борг) + 219,99 доларів США (відсотки за користування позикою) = 2 869,99 доларів США. Ціна позову (74763, 23 грн.) визначена, виходячи з суми заборгованості за договором позики, відсотків за користування позикою, з врахуванням офіційного курсу гривні до дол. США станом на 12.11.2021, що становить 26,05 грн. за 1 долар США. Ухвалою суду від 14.04.2022 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.08.2022 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. При цьому, постановлено викликати відповідача у справі до суду шляхом направлення судової повістки, надісланої на останню відому адресу місця проживання, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 04.10.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що не брав у борг гроші у позивача. Відповідач збирався взяти у борг гроші, але вони не змогли домовитись про умови повернення, відповідач пропонував віддати гроші 01.10.2024, а позивач не погодився, тому сторони не дійшли згоди. Під час перемовин відповідачем, була написана розписка, але після вимоги позивача переписати розписку на менший термін, відповідач не став брати у нього у борг. Розписку викинув в урну, тому для відповідача стало несподіванкою, коли позивач звернувся до суду. Відповідач вважає, що розписка є недійсною, оскільки в ній виправлена дата повернення боргу, це виправлення суттєво змінює зміст розписки. Суттєвість зміни - головна підстава для неприйняття розписки як доказу. 12.12.2022 представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки від 04.09.2020. У судове засідання 21.02.2023 представник позивача з`явився та підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджується розпискою (а.с. 57), причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. 04 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 2650,00 доларів США. У розписці зазначено суму позичених коштів як цифровим, так і літерним способом. Однак розписка містить виправлення в даті повернення боргу. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до абзацу першого статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц. Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, розписка від 04 вересня 2020 року про отримання грошових коштів підтверджує факт укладення договору позики, факт отримання коштів відповідачем від позивача на суму 2650,00 доларів США. Однак в розписці виправлено строк виконання зобов`язання щодо повернення позиченої суми коштів, що позбавляє суд можливості дійти висновку, що сторони узгодили таку умову договору позики як строк виконання зобов`язання. Частиною третьою статті 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Доказів того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про виконання зобов`язань матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку, що в силу приписів ЦК України строк (термін) виконання боржником обов`язку за розпискою від 04.09.2020 сторонами не встановлений. Позивач звернувся до суду 02.12.2021 (відповідно до штампу на конверті), тому позивачем пред`явлено вимогу до відповідача про повернення боргу саме 02.12.2021. Доводи відповідача щодо того, що ним не отримувались кошти від позивача не приймаються судом до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження своїх доводів. Оригінал розписки був наявний у позивача і долучений до матеріалів справи. Доказів виконання зобов`язань відповідачем матеріали справи не містять. Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу положення статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта. Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні. Статтею 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 Цивільного кодексу України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевикладена позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18) вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Виходячи з того, що позивач надав відповідачу на підставі розписки від 04.09.2020 грошові кошти у сумі 2650,00 доларів США, а відповідач свої зобов`язання з повернення вказаних коштів не виконав, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача про стягнення грошових підлягає задоволенню в частині стягнення у валюті виконання основного зобов`язання, тобто у розмірі 2650,00 доларів США. При цьому, з огляду на вищезазначене відсутні підстави для визначення гривневого еквіваленту вказаної суми. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 219,99 дол. США відсотків за користування позикою слід зазначити таке. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Відповідно до статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України» облікова ставка НБУ один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню суперечитиме частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України гривні. Такі висновки узгоджуються із правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження № 12-14гс18, Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 757/27034/19-ц, провадження № 61-2413св22. Як вказувалось вище договір позики у формі розписки від 04.09.2020 укладено між сторонами щодо грошових коштів в іноземній валюті - дол. США, у зв`язку з чим неможливе нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України. Вимога позивача про стягнення процентів за розпискою від 04.09.2020 на підставі ст. 1048 ЦК України задоволенню не підлягає. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у сумі 838,40 грн.

Outcome: partial