Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

12 листопада 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, скасування запису про право власності, визнання права власності на частку в праві спільної власності в порядку спадкування за законом. В позові зазначила, що є донькою та спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] , чия смерть сталася [INFO] . За життя спадкоємиця набула права власності на будинок [ADDRESS] . У відповідності до заповіту, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельовою В.В., від 10.02.2001 року [PERSON] заповіла частину будинку відповідачці [PERSON] , а іншу частину позивачці та третій особі [PERSON] - в рівних частках. На момент складання заповіту мати сторін і третьої особи, хоча і була дієздатною особою, проте не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки протягом 1995-1996 років перенесла два ішемічних інсульти, з 2 жовтня 1995 року набула статус особи з інвалідністю першої групи, за наслідками чергового огляду медичної соціально-експертної комісії страждала на прогресуючу лівосторонню енцефалопатію, сенсорно-моторну афазію, церебральний атеросклероз, реактивний психоз, змішану коркову та підкоркову деменцію. [PERSON] не мала можливості розмовляти, підтримувати будь-яке конструктивне спілкування, розуміти значення адресованих до неї звернень, відповідати на елементарні питання, перебувала у власному світі, потребувала постійного стороннього догляду. Перелічені хвороби позбавили мати здатності зріло розмірковувати; характер її психічних розладів був таким, що вона повністю не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Після другого інсульту вона постійно знаходилася в ліжку, не могла самостійно пересуватися, з 1995 року її у візку переміщували інші особи. Позивачка також зауважує на тому, що у [PERSON] була сестра близнючка [PERSON] , яка мешкала в Житомирській області, а в січні 2001 року приїжджала до Запоріжжя, у зв`язку з чим позивач вважає, що заповіт міг бути складений за фізичної участі [PERSON] , що видала себе за [PERSON] , яка на той момент в силу тяжких невиліковних хвороб була повністю позбавлена можливості адекватно сприймати зміст навколишніх процесів. Після смерті матері вона здійснила право на спадщину, звернувшись у встановлений законом строк до нотаріальної контори з заявою про її прийняття. Такі ж самі заяви подали нотаріусу відповідач та третя особа, які доводяться позивачці рідними сестрами. Свідоцтва про право на спадщину на частину будинку [ADDRESS] отримала лише [PERSON] . Інші спадкоємиці свідоцтва про право на спадщину не отримували. Так як заповіт, на підставі якого видане свідоцтво про право на спадщину, є недійсним як такий, що не відповідає дійсному волевиявленню заповідача, між тим позивачці як спадкоємці першої черги за законом належить право на спадкове майно в тій самій частці, що і двом іншим спадкоємцям однієї з нею черги, просить визнати заповіт від 10.02.2001 року недійсним, скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності [PERSON] на частину будинку [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Витрати зі сплати судового збору в сумі 2776 грн. 13 коп., а також видатки з отримання професійної правничої допомоги в сумі 1250 грн. просить покласти на відповідачку. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 14.11.2019 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. На підставі ухвали суду від 27.12.2019 року у комунального закладу «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької міської ради витребувано копії історії хвороби [PERSON] . Ухвалою суду від 08.04.2020 року у п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] 11 вересня 2020 року на підставі ухвали суду підготовче провадження в справі закрито. Справу призначено до судового розгляду. В цей же день, а саме: 11 вересня 2020 року, задоволено клопотання представника позивача про витребування з комунального закладу «Міська лікарня № 7» Запорізької обласної ради амбулаторної карти [PERSON] . На підставі ухвали суду від 13 квітня 2021 року в справі призначено посмертну судову психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи могла [PERSON] на момент вчинення заповіту від 10.02.2001 року за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Провадження в справі вказаною ухвалою зупинено. Ухвалою суду від 15.09.2021 року провадження в справі поновлено у зв`язку закінченням проведення судової психіатричної експертизи. В судовому засіданні 4 січня 2021 року позивачка і її представник адвокат Журавльова Ю.Р. підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення. Зокрема, позивач пояснила, що мати перенесла два інсульти: один у червні 1995 року, другий у вересні 1996 року. Одразу після першого інсульту їй було встановлено першу групу інвалідності. Мати вже після першого інсульту не повернулася до самостійного життя та потребувала постійної сторонньої допомоги через повну нездатність обслуговувати себе. Після вказаного захворювання вона постійно перебувала у розсіяній свідомості, нерозбірливо розмовляла, переважно невлад. Вона не могла не лише кудись від`їхати, а й навіть ходити по садибі, виявляла ознаки психічного розладу, була повністю дезорієнтованою в життєвих обставинах, позбавленою можливості сформувати волевиявлення на складання заповіту. Мати внаслідок прогресуючої хвороби, що руйнувала ядро її особистості, мала інший вираз обличчя, ніж у здорової людини, який в медичній документації йменують простодушним. Разом з тим, її сестра-близнюк, яка саме на початку 2001 року відвідувала родичів в м. Запоріжжі та була повністю здоровою, могла назватися [PERSON] при відвідуванні нотаріальної контори під час складання заповіту. Можливість участі тітки в складанні заповіту позивач припускає ще й тому, що сестра [PERSON] вдавалась до такої омани, коли в 2002 році використала свою фотографію з зображенням усвідомленого виразу обличчя, якого на той час в силу розладу особистості вже не мала мати сторін, при оформленні паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] . Представник відповідача в судовому засіданні 4 січня 2021 року проти задоволення позову заперечував, пояснивши, що складання заповіту ґрунтується виключно на добровільному волевиявленні [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судовому засіданні 4 січня 2021 року пояснила, що хоча [PERSON] й перенесла такі тяжкі захворювання, як ішемічні інсульти, проте вона досить швидко повернулася до самостійного життя, самостійно читала, перебувала у здоровому глузді. Психоз, який виник після першого інсульту, тривав протягом короткого часу, мати швидко вилікували. Вона була у змозі усвідомлено розпорядитися своїм майном. Третя особа - державний нотаріус П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Кисельова В.В., належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення спору, - до суду не з`явилась, надавши письмове звернення, яке містить прохання про проведення судового розгляду у її відсутність. В судове засідання 1 березня 2023 року позивач та її представник адвокат Якушев Р.С., належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового розгляду, не з`явились. Представник надав суду письмову заяву, яка містить прохання про проведення судового засідання без участі його та позивачки та про задоволення позову. Відповідачка, її представник, третя особа [PERSON] , у встановленому законом порядку повідомлені про дату та місце вирішення спору, в судове засідання 1 березня 2023 року не з`явились. Клопотань про відкладення судового засідання або про розгляд справи без їхньої участі не надали. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України вирішує справу у відсутність її учасників, на підставі наявних в ній фактичних даних. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони і третя особа [PERSON] є доньками [PERSON] , чия смерть сталася [INFO] (а. с. 13 т. 1). Від імені [PERSON] 10 лютого 2001 року складений заповіт, яким частина усього належного їй майна заповідана [PERSON] , а останнє майно заповідано [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а. с. 148 т. 1, зворотній бік). Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України. Односторонній правочин, яким є дія однієї сторони, може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила (ч. 3 ст. 202 ЦК України). Поняття заповіту встановлено статтею 1233 ЦК України, згідно з якою заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином в розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину, як випливає із змісту частини 5 статі 202 ЦК України. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України. Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК. Недійсність заповіту встановлена також статтею 1257 ЦК України, за змістом якої за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З наведених положень законодавства випливає, що порушити питання про визнання правочину недійсним вправі не лише сторона правочину, а й будь-яка особа, чий законний інтересе порушує такий правочин. За змістом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До першої черги спадкоємців за законом належать, зокрема, діти спадкодавця (ст. ст. 1261 ЦК України). Здійснення права на спадщину внормовано Главою 87 ЦК України. У відповідності до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Позивач, яка доводиться донькою [PERSON] , здійснила право на прийняття спадщини, звернувшись протягом встановленого статтею 1270 ЦК строку для прийняття спадщини до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а. с. 136 т. 1), тому вона вправі порушити питання про визнання недійсним правочину, що прямо стосується її прав та інтересів як спадкоємця заповідача. Як випливає із змісту частини 3 статті 203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, встановлені статтею 225 ЦК України. В силу ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Як випливає із змісту роз`яснень пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» N 9 від 06.11.2009року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Виходячи із змісту наведеної норми цивільного закону і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України, для визнання правочину недійсним з мотивів, викладених в статті 225 ЦК України, суд має констатувати, що дієздатна фізична особа саме в момент вчинення оспорюваного правочину перебувала в стані тимчасового психічного розладу, а право оспорювати цей правочин за життя цієї особи належить самій цій особі. \~ \~ \~ \~ Конструкція цього положення закону про недійсність правочину, з якої випливає, що саме особа, що вчинила правочин, має усвідомити, що в певний час вона в силу тимчасового психічного розладу не могла керувати своїми діями, тому саме їй надано право оспорити договір, дозволяє суду дійти висновку про те, що в цій нормі закону мова йдеться не про хронічне психічне захворювання, а про розлад психіки, що мав місце саме в момент укладення договору, сплив якого (психічного розладу), як зазначено, і має потягти за собою подання позову саме цією особою. В той же час у разі смерті цієї особи такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ст. ст. 225, 1257 ЦК України). Таким чином, предметом цього судового розгляду є встановлення такого психічного стану особи, який унеможливлював усвідомлення нею значення своїх дій та здатність керувати ними, саме в момент вчинення оспорюваного правочину. Як слідує\~з роз`яснень\~пункту 16\~Постанови Верховного\~Суду України\~№ 9\~від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі. Аналогічні висновки містяться як в узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними Верховного Суду України від 24.11.2008 року, так і в узагальненні практики розгляду районними судами м. Києва цивільних справ про визнання правочинів недійсними за друге півріччя 2008 року та перше півріччя 2009 року. У спорах щодо правочинів, вчинених фізичними особами за межами цивільної дієздатності, необхідно розмежовувати підстави для визнання правочинів недійсними, які визначені ст. 225 та ст. 226 ЦК. Правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли є дані про те, що в момент укладення правочину особа перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове зворушення тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Оскільки у частині 1 статті 225 ЦК вживається термін "момент" вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись. Як випливає з постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі № 6-131цс14, за змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо суд встановить, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Передумовою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача було призначено судово-психіатричну експертизу для з`ясування питання, чи усвідомлювала [PERSON] значення своїх дій та чи могла вона керувати ними при складанні заповіту10 лютого 2001 року (а. с. 53 т. 2). Як випливає з висновку судової психіатричної експертизи № 350 від 09.08.2021 року, [PERSON] , [INFO] , на день підписання заповіту 10 лютого 2001 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді судинної деменції внаслідок органічного ураження головного мозку (гіпертонічна хвороба, ішемічні інсульти у 1995, 1996 роках, епісиндром в анамнезі); ступінь психічних розладів був такий, що на період складання заповіту 10 лютого 2001 року вона не могла розуміти значення своїх дій, керувати ними та надавати їм належну оцінку (а. с. 62-75 т. 2). Як зазначено, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Означений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 р. у справі № 6-9цс12. Отже, за наслідками проведеної судово-психіатричної експертизи встановлено неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними на момент укладання оспорюваного правочину. Підставою для визнання одностороннього правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок сформульований в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.04.2019 року в справі № 204/5127/16-ц і його в силу ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні подібних правовідносин. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на їх\~всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст.89 ЦПК України). Зазначений висновок експертизи логічно поєднується з іншими фактичними даними, до яких відносяться пояснення позивачки, показання свідків, що одностайно стверджують про хворобливий стан [PERSON] на час складання заповіту, її нездатність висловлювати своє волевиявлення та керувати розумовою діяльністю. Зокрема, свідок [PERSON] зазначає, є сусідкою [PERSON] , з якою спілкувалась переважно через паркан, коли [PERSON] була здорова. Одного разу після перенесених інсультів свідок спостерігала, як [PERSON] , вийшовши з будинку, пересувалась по двору, дуже невпевнено рухаючись, мова її була незрозумілою. Донька [PERSON] постійно викликала медиків «Швидкої допомоги», машини приїжджали одна за одною. Свідок [PERSON] показав суду, що перебував у шлюбі з [PERSON] з 1971 по 1986 роки. Після пережитих інсультів іноді спілкувався з нею, проте не розумів засобів мови, що вживала вона. Донька [PERSON] була її перекладачем. Свідок [PERSON] пояснила, що вперше побачила [PERSON] у 1997 році; та перебувала у візку, не ходила, не розмовляла, при спілкуванні лише кивала, вимовляла окремі звуки, зміст яких потребував перекладу; практично була позбавлена можливості застосовувати виразні засоби мови та інші засоби продуктивного спілкування; не могла самостійно організовувати свою життєдіяльність: її треба було годувати, вдягати, мити, самостійно не пресувалась. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали суду, що після перенесених інсультів [PERSON] практично не розмовляла і не рухалась, доньки виводили її у двір. При ухваленні рішення в цій частині на користь позивачки, суд,

Outcome: partial