Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

Представник позивача - адвокат Ієговська А.О. звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] 170028,00 грн. страхового відшкодування, пов`язаного із смертю потерпілого. Обґрунтовуючи заявлену вимогу, представник позивача зазначає, що 03.04.2020 року в Коростенському районі Житомирської області на автодорозі «Київ-Ковель» відбулась дорожньо-транспортна пригода, де водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ 21104», д.н.з. [NUMBER] , допустив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] . Внаслідок дорожньо- транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих травм загинув. Позивач є матір`ю загиблого [PERSON] , а тому у зв`язку з його смертю позивачу спричинена значна та непоправна шкода. Станом на дату настання ДТП, відповідальність водія транспортного засобу «ВАЗ 21104», д.н.з. [NUMBER] , за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО6118692, який діяв на момент настання ДТП станом на 03.04.2020 року. За фактом настання даної ДТП було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України до ЄРДР за №12020060060000317 та розпочате досудове розслідування. 03.12.2020 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області ухвалено вирок у кримінальному провадженні щодо [PERSON] в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Відповідно до вищезазначеного вироку суду [PERSON] визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 КК України [PERSON] звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що тілесні ушкодження [PERSON] утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах та в термін ДТП, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті. Причиною створенням аварійної обстановки та виникнення дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків є порушення водієм [PERSON] вимог пунктів 3.2, 8.1, 8.7.3.е, 8.10 Правил дорожнього руху. Позивач намагалася у досудовому порядку отримати належне їй страхове відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену шкоду. Представником позивача [PERSON] 11.05.2020 року було надано ПрАТ «Страхова група «ТАС» повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами. Серед заявлених позивачем до відшкодування вимог, містились вимоги про сплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди, що належить матері загиблого, дочці загиблого та дружині загиблого в сумі по 18892,00 грн. кожному, а також сплату 170028,00 грн. - страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника. 21.05.2020 року та 18.08.2020 року відповідачем було надіслано листи на адресу представника потерпілих [PERSON] про надання додаткових документів, а саме вирок суду у кримінальній справі відносно водія, на що представником Позивача було направлено заяви про долучення запитуваних документів. 21.01.2021 року відповідачем було надіслано лист на адресу представника потерпілих [PERSON] про надання додаткових документів, а саме документів, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, на що представником позивача також було направлено заяви про долучення запитуваних документів. 24.02.2021 року на банківські реквізити потерпілих, відповідач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 56676,00 грн., з чого можна зробити висновок, що страховиком здійснено виплату страхового відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілим. Проте, вимога позивача щодо здійснення виплати страхового відшкодування пов`язаного із втратою годувальника страховиком проігнорована, хоча згідно чинного законодавства позивач має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті була на його утриманні та мала право на одержання від нього утримання. Станом на 27.09.2021 року від відповідача не отримано, як представником позивача, так і позивачем жодного листа про прийняте рішення страховиком та вчиненні дії останнього з метою повного здійснення виплати страхового відшкодування потерпілій. Оскільки, така бездіяльність страховика порушує норми законодавства України та права і інтереси потерпілого, то позивач змушена звернутися в суд за захистом своїх порушених прав та інтересів. Представник відповідача надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. У поданому відзиві зазначено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «ВАЗ 21104», реєстраційний знак [NUMBER] на момент ДТП, яка є підставою позову, дійсно була застрахована відповідачем згідно полісу №АО/6118692. Згідно чинного законодавства, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язана сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин ДТП, а саме, надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї ДТП протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально. Представником відповідача звертався до представника позивача з проханням надати інформацію та документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання ДТП, яка сталась 03.04.2020 року) календарний рік, розмір пенсій, які надані утриманцям внаслідок втрати годувальника. Однак жодної інформації та документів згідно запитів ПрАТ «СТ «ТАС» не отримувало. Також представник відповідача вказує на те, що оскільки предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, то доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а і факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. [PERSON] не надала жодних доказів до ПрАТ «СГ «ТАС» та до суду, що вона перебувала на утриманні свого сина, адже отримувала пенсію в розмірі 2389,41 грн., яка є більшою ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб встановлений ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» (з 01.01.2020 року по 30.06.2020 року - 1638 грн.). Окрім того [PERSON] не доведено, належними та допустимими доказами потреби у матеріальній допомозі передбачену статтею 202 СК України, а також те, що син надавав таку допомогу яка в свою чергу була основним і постійним джерелом її існування. Як зазначено у позовній заяві [PERSON] за останній рік до смерті офіційно не працював як наслідок не міг надавати матеріальну допомогу, яка була основним і постійним джерелом для існування [PERSON] . На думку представника відповідача ніяких доказів наявності у [PERSON] доходу з якого б можна було вивести розмір потенційної допомоги, яку він надавав матері [PERSON] , позивачка не надала в страхову компанію для прийняття рішення про страхове відшкодування та не надала таких доказів до суду. Вважає акт про засвідчення факту перебування на утримані засвідчений сусідами не є безсумнівним і достовірним доказом знаходження [PERSON] на утриманні сина [PERSON] , оскільки не містить під собою дійсного підґрунтя, зокрема встановлення та аналізу доходів сім`ї, їх порівняння, не встановлено та не проаналізовано витрат, які здійснювалися в сім`ї. Не встановлено та не підкріплено жодними доказами, що [PERSON] працював та отримував будь-який дохід, щоб надавати матеріальну допомогу [PERSON] . Таким чином представник відповідача переконаний, що підстави для задоволення вимог позивача про стягнення страхового відшкодування відсутні, а отже і відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. Представник позивача надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що [PERSON] має право на утриманні від свого сина [PERSON] що відповідно до ст.1200 ЦК України дає їй право на отримання відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, проте позбавлена утримання від сина через передчасну смерть останнього. Крім того на її думку в матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які містять інформацію щодо предмета доказування та отримані відповідно до вимог Закону. Позивач та її представники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявні клопотання представника позивача про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване введенням в країні військового стану, оголошенням періодичних повітряних тривог та загроз ракетних ударів, а тому з метою збереження життя і здоров`я учасників судового процесу, представник відповідача просив відкласти судовий розгляд на період дії військового стану. Відповідно до ч.2 ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Згідно зі статті 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи й установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України й законами України. Відповідно до ст.26 цього Закону скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02.03.2022 року, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватись реальною поточною обстановкою, що склалась в регіоні на день розгляду даної справи. На території Житомирської області в даний час не ведуться активні бойові дії, а в умовах воєнного стану робота судів не може бути припинена і не може бути обмежено конституційне право людини на судовий захист, а тому відкладення розгляду справи на період дії військового стану не передбачене нормами ЦПК України. Крім того представник відповідача мав можливість подати до суду заяву про розгляд справи у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, зокрема власних за допомогою системи EASYCON, однак таким правом не скористався. Враховуючи те, що представником відповідача не наведено об`єктивних підстав щодо неможливості його особистої участі в судовому засіданні, в тому числі у режимі відеоконференції за допомогою будь-яких технічних засобів, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи на період дії військового стану слід відмовити. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов наступного висновку. З копії обвинувального акту у кримінальному провадженні №12020060060000317 відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України слідує, що 03.04.2020 року приблизно о 21 год. 45 хв. [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ-21104» д/н [NUMBER] по автодорозі Київ-Ковель-Яготин, в напрямку м. Ковеля, в порушення Правил дорожнього руху відволікся від керування транспортним засобом, не зупинився перед світлофором, на якому був увімкнутий червоний сигнал, продовжив рух та виїхав на перехрестя, де відбулось зіткнення з передньою частиною автомобіля «Toyota Land Cruiser Prado 150», який виїхав на перехрестя на зелений сигнал світлофора. В результаті зіткнення пасажир автомобіля «ВАЗ-21104» [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження та був доставлений до Коростенської районної лікарні, де помер [INFO] . (а.с. 16-24). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на 03.04.2020 року була застрахована в АТ «СГ «ТАС» (приватне), поліс №АО6118692, страховик є діючим членом МТСБУ. Факт смерті [PERSON] підтверджується ксерокопією свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане 08.04.2020 року Олевським районним відділом ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). (а.с. 26). Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] , про що свідчить ксерокопія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане Кочичинською сільською радою Ємільчинського району Житомирської області. (а.с. 28). Згідно ксерокопії свідоцтва про смерть, яке видане повторно 21.05.2020 року Олевським районним відділом ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) [PERSON] помер [INFO] . (а.с. 29). Відповідно до ксерокопії посвідчення серії [NUMBER] , яке видане Ємільчинським районним управлінням Пенсійного фонду України 30.05.2003 року [PERSON] отримувала пенсію по віку. (а.с. 34). Як вбачається з ксерокопії довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області [PERSON] у вересні, жовтні та листопаді 2020 року отримувала пенсію в розмірі 2389,41 грн. щомісячно, а у грудні 2020 року та січні - лютому 2021 року отримувала щомісячно пенсію у розмірі по 2465,18 грн. (а.с. 35). 11.05.2020 представник позивача повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся із заявами про виплату страхових відшкодувань потерпілим. (а.с. 45-49). Відповідно до ксерокопії трудової книжки на ім`я [PERSON] серії [NUMBER] від 30.07.1987 року, останній запис у ній зроблено 30.06.2015 року про звільнення з посади підсобного робітника ФОП « [PERSON] ». (а.с. 73-74). Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із частинами першою-третьою статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Пунктом 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою. Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, довічно; інвалідам - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, протягом п`яти років після його смерті. Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Згадана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц (провадження № 61-2386сво19) під час встановлення того, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Згідно з роз`ясненнями, наведених у п. 20 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при вирішенні позовів про відшкодування шкоди, заподіяної втратою годувальника, слід мати на увазі, що право на відшкодування такої шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого, незалежно від родинних зв`язків, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більше ніж десятимісячного строку після його смерті. Зокрема, у разі смерті потерпілого, який був застрахований, право на одержання страхових виплат на підставі Закону № 1105-XIV мають: жінки, які досягли 55 років, і чоловіки - 60 років, якщо вони не працюють. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи. З аналізу наведеного вбачається, що для визнання матері та батька, які є пенсіонерами, такими, що мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, зокрема, потрібно довести, що частка заробітку останнього (сина позивачів), яка припадала на них, була основним і постійним джерелом їх існування. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Суд, перевіривши доводи позивача та дослідивши докази надані ним на їх підтвердження, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування шкоди, пов`язаної із втратою годувальника, оскільки у матеріалах справи відсутні підтверджуючі докази щодо перебування позивача на утриманні померлого сина за свого життя та наявності у неї потреби в матеріальній допомозі. Позивач, стверджуючи про наявність у неї права на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, посилалась на те, що вона рахується пенсіонером, проживала разом з [PERSON] та перебувала на утриманні померлого сина. Разом з тим, суд вважає, що наявними у матеріалах справи документами не підтверджений належним чином факт надання матеріальної допомоги за життя померлим [PERSON] своїй матері. Позивачем не надано суду доказів про отримувані за життя покійним сином доходів та/або заробітної плати. При цьому суд звертає увагу, що та обставина, що позивач мала право, на день смерті сина, на утримання від нього, також потребує доведення. У даній конкретній справі обов`язок сина утримувати своїх непрацездатних батьків, право на одержання від нього утримання має бути однозначним і несуперечливим, а не декларативним. З наданих позивачем доказів неможливо зробити однозначний висновок про потребу [PERSON] у матеріальній допомозі або про те, що за життя син їй таку допомогу надавав, і ця допомога була постійним і основним джерелом їх існування. Відповідно до ч.2 ст.1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Отже, суд вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами право на отримання відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.

Outcome: dismissed