Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

30.08.2022 року позивач звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування реєстраційної дії, в обґрунтування якого зазначив наступне. 05.12.2019 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір №129-3-З/ФО, за яким останній отримав на споживчі цілі кредит у розмірі 60000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми кредиту, строком на 24 календарних місяці по 04.12.2021 року. Відповідно до умов договору, [PERSON] зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту відповідно до графіку, який є додатком до кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за договором виконав, [PERSON] не повернув кредитодавцю своєчасно грошові кошти. 16.02.2021 року позивач звернувся до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] в розмірі 71408,09 гривень та рішенням суду від 13.05.2021 року позов було задоволено в повному обсязі, вказану суму стягнуто з відповідача на користь позивача. При цьому, позивач вказує, що [PERSON] , будучи обізнаним про наслідки невиконання ним умов кредитного договору, 08.04.2021 року здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, добровільно та безоплатно передавши за договором дарування належний йому житловий будинок [ADDRESS] відповідачці [PERSON] . Позивач вважає, що укладений між відповідачами договір дарування за вказаних обставин є фіктивним, його метою є ухилення від сплати заборгованості, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним. На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним договір дарування №363 від 08.04.2021 року житлового будинку [ADDRESS] , укладений між відповідачами, та скасувати державну реєстрацію вказаного договору з одночасним припиненням права власності відповідачки [PERSON] на зазначений будинок, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою судді від 06.10.2022 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 06.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено вказану цивільну справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, представник позивача - адвокат Гришин С.В. надав суду заяву про проведення судового засідання без участі сторони позивача, відповідно до якої підтримав позовні вимоги, на підставах зазначених у позові та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судові засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином та у встановленому законодавством порядку. Третя особа по справі у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про проведення судового засідання без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що 05.12.2022 року відповідач [PERSON] отримав у борг за договором про надання фінансового кредиту №129-3-З/ФО від позивача суму грошових коштів у розмірі 60000 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 40% річних від суми кредиту, строком на 24 календарних місяці по 04.12.2021 року, згідно до наданої копії договору (а.с.12-16). Згідно до графіку, що є додатком до вказаного договору (а.с. 15), [PERSON] повинен був сплачувати на користь позивача щомісячно визначену у графіку суму. Однак, згідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с. 17), [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором щодо погашення заборгованості не виконував. За цими підставами позивач 16.02.2021 року звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №129-3-З/ФО від 05.12.2019 року. Згідно до рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.05.2021 року, позов було задоволено, та з [PERSON] стягнуто вказану заборгованість у розмірі 71408,09 гривень (а.с. 6-8). 08.04.2021 між відповідачами було укладено договір дарування житлового будинку по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Черкаської області Т.І. Кравчук, зареєстровано в реєстрі за №363 (а.с.9-11). Згідно до вказаного договору дарування, належний [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] був безоплатно переданий ним у дар відповідачці [PERSON] . Згідно ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своїх близьких родичів після винесення рішення на користь кредитора про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК, необхідно урахувати, що: 1) відповідач відчужив майно після ухвалення рішення про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Водночас, за висновками правового висновку Великої палати ВС, викладеного у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц, будь-який правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинне бути виконане належним чином, а тому кожний кредитор управі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають на меті добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається про людське око, таким критеріям відповідати не може. З урахуванням зазначеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17, Суд зазначив, що у юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів). Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить. Разом з тим у судовій практиці договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, кваліфіковано як фіктивний у справах за позовами осіб, на шкоду чиїм майновим інтересам відповідачами у цих справах були за твердженнями позивачів вчинені відповідні правочини (постанови Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16, від 23.08.2017 у справі №306/2952/14-ц, від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц). Отже такі правочини можуть вважатись фіктивними правочинами. Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Разом з цим, одне лише посилання на обставини укладення спірного договору без наміру відчужити майно на користь пов`язаної особи без здійснення оплати та з метою уникнення на нього стягнення, є лише припущенням, доки позивачем не буде надано відповідних належних і достатніх доказів того, що такі обставини дійсно існували під час укладення спірного договору. В свою чергу позивачем не надано жодного доказу, який би вказував на наявність очевидної недобросовісності та зловживання правами стосовно кредитора під час укладення договору дарування житлового будинку від 08.04.2021 року, тож посилання на ці обставини є непідтвердженими. Відповідач [PERSON] не мала жодних зобов`язань перед позивачем. А посилання на те, що [PERSON] відчужено належний йому житловий будинок на користь [PERSON] , не є достатнім для висновку про очевидну недобросовісність та не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Позивач вважає, що підставою недійсності Договору дарування житлового будинку від 08.04.2021 є очевидні дії недобросовісності та зловживання правами стосовно кредитора, оскільки відповідач [PERSON] , будучі достовірно обізнаним про можливість накладення арешту, звернення стягнення на його майно, у разі несплати грошових коштів на користь позивача за кредитним договором, безоплатно відчужує належне йому майно на користь [PERSON] . Однак, слід звернути увагу на те, що станом на момент укладення договору дарування від 08.04.2021 року рішення суду від 13.05.2021 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] на користь позивача ще ухвалено не було. Отже, такі доводи позивача є припущенням, на якому доказування ґрунтуватися не може. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно, а його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. На підтвердження обставин, що дійсним наміром вчинення Договору дарування було приховування майна відповідачем від неминучого звернення стягнення на нього позивач посилається, що відповідач був обізнаний про можливість накладення арешту, звернення стягнення на майно, у разі несплати останнім грошових коштів за кредитним договором. Натомість такі доводи не є достатніми для визнання спірного договору недійсним. При цьому, рішення про стягнення з [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором було ухвалено більше, ніж через місяць після укладення оспорюваного договору дарування, тобто фактично можливість звернення стягнення на нерухоме майно [PERSON] виникла набагато пізніше укладення договору і на момент укладення цього договору не малося жодних даних про те, що позов судом буде задоволений і з [PERSON] будуть стягнуті кошти на користь позивача. Водночас, як встановлено судом та не оспорюється сторонами, оспорюваний договір дарування укладено у письмовій формі, з додержанням вимог законодавства щодо нотаріального посвідчення, сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, договір підписаний обома сторонами, що підтверджує відповідність договору внутрішній волі сторін та вимогам законодавства, що звичайно ставляться до них. Оскільки позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення його прав чи інтересів з боку [PERSON] укладенням спірного договору, а також того, що в момент вчинення правочину стороною (сторонами) не додержано встановлених статтею 203 ЦК України вимог, враховуючи положення статті 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Отже, позивачем не підтверджено порушення відповідачами основних принципів цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, а також перевищення ним своїх цивільних прав. Згідно зі статтями 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Суд зазначає, що факт наявності заборгованості за договором кредиту на момент укладення договору дарування не призводить до виникнення у кредитора права щодо будь-якого майна боржника. Не ставлячи під сумнів наявність у [PERSON] грошових зобов`язань перед позивачем, відповідальність за виконання яких він може нести, в тому числі, всім належним йому майном, суд зазначає, що лише наявність у боржника непогашених грошових зобов`язань не дає кредитору достатніх підстав оскаржувати будь-які вчинені боржником правочини за відсутності належних правових підстав. До того ж, позивач не є стороною спірного договору, а відтак за правилами частини 2 статті 215 ЦК України має право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним правочину, якщо він доведе, що є заінтересованою особою та підтвердить, що його права і законні інтереси безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним та проведення реституції його права чи інтереси будуть відновлені. Водночас, встановлені судом вищенаведені обставини справи вказують на те, що позивачем не підтверджено порушення спірним правочином його прав або інтересів. В свою чергу, дії самого [PERSON] були, серед іншого, спрямовані на реалізацію майнових прав іншого відповідача, який не має жодних зобов`язань перед позивачем. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд вважає, що відсутні обставини які доводять обґрунтованість заявлених вимог, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування житлового будинку від 08.04.2021 року є необґрунтованими і не підлягають задоволенню. У зв`язку із цим, також не підлягають задоволенню вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав вказаного договору. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. Відтак, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed