Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати 904/1000 частки квартири за адресою: [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, виділити у власність [PERSON] 452/1000 частини квартири за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з відповідачем перебувають у шлюбі з 26.11.1992. Квартира за адресою: [ADDRESS] отримана ними у власність на підставі договору міни квартири за адресою: [ADDRESS] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , посвідченого старшим державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Юнко М.Т. від 15.03.1994, за реєстром №1858. Позивач для забезпечення та реалізації своїх майнових прав бажає здійснити поділ спільного з відповідачем майна. Зазначає, що сторони уклали шлюб 26 листопада 1992 року, а 15 березня 1994 року, тобто під час перебування в шлюбі, на ім`я відповідача було придбано спірну квартиру. Відповідач при укладенні договору міни продав належну йому особисто квартиру вартістю 3162520 карбованців, а купив, відповідно до договору міни, квартиру вартістю 32900000 карбованців. Таким чином, вартість квартири придбаної відповідачем до шлюбу, складала лише 96/1000 від вартості придбаної квартири під час шлюбу. Вважає, що не здійснення доплати, не дає підстав вважати, що нова квартира придбана повністю за кошти відповідача. 904/1000 частки вартості квартири фактично отримані безкоштовно вже подружжям. Призначення цього договору міни, свідчить про те, що спірну квартиру придбано на потреби новоствореної сім`ї, що підтверджується вселенням та реєстрацією позивача у спірній квартирі. Оскільки 904/1000 частки квартири було набуте у власність позивачем і відповідачем у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, відтак воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому позивач вправі вимагати поділити вищезазначене майно. Просить позов задоволити. 15.12.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 26.11.1992 відповідач уклав шлюб з позивачкою. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 07.05.2021 шлюб між ними розірвано. Постановою Львівського апеляційного суду від 06.12.2021 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідач вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] . Дана квартира належить йому на праві власності на підставі договору міни квартири за адресою: [ADDRESS] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , посвідченого старшим державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Юнко М.Т. від 15.03.1994, за реєстром №1858. Даний договір було укладено без доплати різниці вартості квартир, які обмінюються. Вказує, що квартира [ADDRESS] є його особистою власністю, так як набута ним у власність на підставі договору міни належної йому на праві приватної власності нерухомості, за рахунок належних йому особистих коштів, а відтак не є набута спільними зусиллями чи спільною працею подружжя. Просить в задоволенні позову відмовити. 15.12.2021 відповідач подав зустрічний позов, в якому просить визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю. В судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] первісний позов підтримав, дав пояснення аналогічно наведені у позовній заяві, просить первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечила, дала пояснення аналогіно наведеним у відзиві на позов, просить зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26.11.1992, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу /а.с. 9/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 07.05.2021, яке постановою Львівського апеляційного суду від 06.12.2021 залишено без змін, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 26 листопада 1992 року /а.с. 56-58/. Згідно довідки ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» від 08.12.2020 [PERSON] на підставі договору міни, посвідченого Другою Львівською держнотконторою 15.03.1994 за р. №1858, є власником квартири [ADDRESS] /а.с. 11/. З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Сигнівка» від 03.08.2020 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - дружина, [PERSON] - син, [PERSON] - дочка /а.с. 12/. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі №711/5108/17. Пунктами 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Зазначена правова позиція викладена упостанові ВерховногоСуду України від 22 лютого 202 1року усправі №756-2527цс16. Виходячи зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17, яка узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також зі змісту правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2021 року у справі № 756-2527цс16, на відповідача покладений тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції обсягу спільно нажитого майна а також доведення тих обставин, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, але за його особисті кошти. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Згідно договору від 15.03.1994, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, згідно якого [PERSON] , [PERSON] обміняли належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] на належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі договору міни від 22.12.1992. Згідно п. 3 договору такий заключається без доплати різниці вартості квартир, які обмінюються /а.с. 10/. Отже, суд вважає встановленим, що спірна квартира була набута 15.03.1994 відповідачем за первісним позовом за рахунок належних йому особистих коштів, а саме на підставі договору міни його особистої квартири [ADDRESS] , яку він у свою чергу набув на підставі договору міни від 22.12.1992 (тобто через один місяць після укладення шлюбу з [PERSON] ) на квартиру [ADDRESS] . Натомість позивачкою за первісним позовом не надано жодного належного доказу, що спірна квартира була придбана за спільні кошти позивача та відповідача, тоді як п.3 договору міни від 15.03.1994 вказано, що договір укладено без доплати різниці вартості квартир, які обмінюються. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що в позові [PERSON] до [PERSON] про поділ квартири, яка є спільним майном подружжя, слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на квартиру - задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача за зустрічним позовом підлягає стягненню 11350 грн судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved