Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

21.07.2022 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, згідно вимог якої позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь відшкодування матеріальної шкоди у сумі - 219 420 (двісті дев`ятнадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 00 коп. Мотивуючі позовні вимоги [PERSON] вказує, що їй на праві власності належав автомобіль марки Toyota, моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , та при продажі вказаного автомобіля встановлено, що номер кузова та двигуна мали ознаки зміни в кустарних умовах, внаслідок чого автомобіль був вилучений працівниками сервісного центру та повідомлено поліцію. В подальшому за даним фактом слідчим внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017100010002606 та за клопотання слідчого накладено арешт на автомобіль. Проте під час досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення автомобіль марки Toyota, моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] був викрадений. За даним фактом відкрите кримінальне провадження №12018100010008532, яке на підставі ст.218 КПК передане за підслідністю до Державного бюро розслідувань. Матеріали кримінального провадження №12017100010002606 від 02.04.2017 закриті на підставі п.2 ч.І ст.284 КПК України. Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві, повідомило, що 22.01.2020 закінчено досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018100010008532 від 08.09.2018 за ч. ст.388 КК України та прийнято рішення про його закриття у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. 05.01.2022 позивач звернулась до Головного управління Національної поліції в місті Києві з проханням повернути йому аналогічний автомобіль замість втраченого, або відшкодувати його вартість. 14.02.2022 позивач отримала лист зі слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, яким було відмовлено у відшкодуванні матеріальної шкоди, мотивуючи прийняте рішення тим, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу чи орган державної влади, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої (якого) завдано шкоду, а на державу. Вказане в сукупності послугувало підставою для звернення до суду з метою відгодування завданої матеріальної шкоди. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 26.07.2022 вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 27.09.2022 до суду надійшов відзив Головного управління національної поліції в м. Києві на позовну заяву, в якому представник вказав на безпідставність позовних вимог, оскільки відсутні докази, які вказують на протиправність поведінки відповідача. 03.11.2022 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, вказуючи на їх безпідставність та просив відмовити у задоволенні позову. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та враховуючи доводи відповідачів викладені у відзивах, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судовим розглядом встановлено, що 16 квітня 2016 року [PERSON] придбала транспортний засіб - автомобіль марки Toyota, моделі Auris, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . 01.04.2017 [PERSON] у місті Києві, діючи від імені позивача, намагався продати транспортний засіб покупцю - [PERSON] . З метою укладення відповідного договору купівлі-продажу транспортного засобу та його перереєстрації на нового власника, [PERSON] та [PERSON] прибули до Територіального сервісного центру МВС - 8046 РСЦ МВС в м. Київ. В Сервісному центрі МВС [PERSON] та [PERSON] заповнили договір купівлі-продажу та покупцем було подано заяву про перереєстрацію транспортного засобу на нового власника. Під час огляду транспортного засобу, експерт Сервісного центру МВС Устименко В.О. зазначив у заяві [PERSON] , що номер кузова та номер двигуна мають ознаки зміни в кустарних умовах та працівниками Сервісного центру МВС було повідомлено поліцію. 01.04.2017, на підставі доручення слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП в м. Києві Пересади В.М., транспортний засіб було вилучено інспектором роти № 1 батальйону № 3 УПП в м. Києві лейтенантом поліції Пітеніним Ю.О. В подальшому слідчим СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, 02.04.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017100010002606 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.290 КК України. 13.07.2017 року позивач звернулась до слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Кузьменка В.А. з заявою про повернення належного мені транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію. Листом від 18.07.2017 року, за підписом заступника начальника СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Соколова Л.Л., позивачу відмовлено у поверненні транспортного засобу та свідоцтва про його реєстрацію. 18.07.2017 позивачем подано слідчому судді Голосіївського районного суду міста Києва в порядку ч. 3 ст. 303 КПК України скаргу на бездіяльність слідчого, яка полягала у неповерненні тимчасово вилученого майна. 03.08.2017 слідчим суддею Голосіївського районного суду міста Києва було задоволено клопотання слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві Кузьменка В.А. про накладення арешту на автомобіль марки ТОУОТА, моделі АТЖІ8, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . [NUMBER] , сірого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Листом від 25.08.2020 №12050/125/43/2020, за підписом слідчого СВ Голосіївського УП ГУНП м. Києва Кузьменка В. позивача повідомлено, що експертиза транспортного марки «Тойота» реєстраційний номер [NUMBER] не проводилась, так як його було викрадено невстановленими особами з майданчику ТОВ «Київспецпарк», за адресою: м. Київ, вул. Примислова, 4. За даним фактом відкрите кримінальне провадження №12018100010008532, яке на підставі ст.218 КПК передане за підслідністю до Державного бюро розслідувань. Матеріали кримінального провадження №12017100010002606 від 02.04.2017 закриті на підставі п.2 ч.І ст.284 КПК України. Листом від 13.10.2020 року, за підписом начальника Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Києві Блудової С., представника позивача повідомлено, що 22.01.2020 закінчено досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018100010008532 від 08.09.2018 за ч. ст.388 КК України та прийнято рішення про його закриття у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування. Листом від 05.01.2022 позивач звернулась до Головного управління національної поліції в місті Києві з проханням повернути їй аналогічний автомобіль замість втраченого, або відшкодувати його вартість. Листом від 04.02.2022 року, за підписом заступника начальника Слідчого управління Головного управління національної поліції у м. Києві, позивачу було відмовлено у відшкодуванні матеріальної шкоди. Необхідно зазначити про те, що відповідно до приписів ст. 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 8 Конституції України унормовано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У Рішенні Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) визначено, що шкода, завдана незаконними діями державних органів, відшкодовується за рахунок державного бюджету. Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають» стягненню з Державного бюджету України. Вимогами Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Як уже встановлено судом, слідчим слідчого відділу Голосіївського УП ГУНП у м. Києві проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017100010002606 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого статтею 290 КК України. В межах цього кримінального провадження було вилучено автомобіль. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 03.08.2017 за клопотанням слідчого, яке погоджене з прокурором, постановлено накласти арешт на автомобіль позивачки і заборонено [PERSON] користуватися та розпоряджатися транспортним засобом залишивши на зберіганні у ДП МВС України «Інформ-Ресурси» за адресою: м. Київ, вул. Воєнний проїзд, 8. На особу, якій передається на відповідальне зберігання майно органом досудового розслідування, прокуратурою, судом, через необхідність збереження арештованого майна, покладається обов`язок належного його утримання та вчасного його повернення, в протилежному випадку особа несе кримінальну відповідальність за ст.. 388 КК України (Розтрата, відчуження, приховування, підміна, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт, із заставленим майном або майном, яке описано, чи порушення обмеження (обтяження) права користуватися таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банку або іншої фінансової установи банківських операцій з коштами, на які накладено арешт, - караються штрафом від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого. Дії, передбачені частиною першою цієї статті, вчинені щодо майна, яке підлягає конфіскації за рішенням суду, що набрало законної сили, - караються штрафом від чотирьох тисяч до шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого). Доказів того, що позивач зверталася до голови ліквідаційної комісії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» із претензією про повернення автомобіля або виплати його ринкової вартості суду не надано. Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування. За правилами ст. 937 ЦК України, договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Згідно зі ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігай зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігай має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк. У статті 942 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну. Стаття 949 ЦК України регламентує обов`язок зберігана повернути річ. Так, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей. Згідно зі ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведе, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач, приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої необережності поклажодавця. Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності. Відповідно до ст. 951 ЦК України у разі втрати (нестачі) речі збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості. Визначення відповідача у справі на підставі положень ст. ст. 12, 13 ЦПК України належить до виключної дискрецїї позивача, у разі якщо суд дійде висновку про безпідставність заявлених вимог до конкретного відповідача, це є підставою для відмови в задоволенні позову щодо нього. За встановлених обставин та наведених правових норм, суд приходить до висновку, що позов заявлено не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом. Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України (редакція від 01.07.2020) на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудовош розслідування. Так, під час судового розгляду не встановлено факту скасування накладеного арешту на автомобіль або покладення зобов`язань на уповноважену особу повернути автомобілю позивачу. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право. Причому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової та моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Статтею 1192 ЦК України визначено, що суд з урахуванням обставин справи за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до інформації, яка міститься в постанові від 22.01.2020 про закриття кримінального провадження № 12018100010008532, досудове розслідування проводилось за фактом незаконних дій працівників ТОВ «Київспецтранссервіс», які допустили розтрату або відчуження майна на яке накладено арешт, проте позовні вимоги до такої особи, позивачем не заявлено, що свідчить про обрання останньою неналежного способу захисту. Суд, зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Такі правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові (правові висновки Верховного Суду у постановах від 14.08.2018 у справі № 910/1972/17, від 23.05.2019 у справі № 920/301/18, від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 24.12.2019 у справі № 902/377/19). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зробила наступні висновки, що згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв 'язку з позовною вимогою, яка пред являється до нього. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем, як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Частиною 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо Інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Законом України «Про дорожній рух» визначено правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища. Статтею 37 Закону України «Про дорожній рух» констатована заборона експлуатації незареєстрованих (не перереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені. Зміна ідентифікаційного номеру кузова транспортного засобу позбавляє можливості ідентифікувати транспортний засіб, як власність особи; експлуатація такого транспортного засобу на території України заборонена. Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд в постанові від 02.09.2019 року у справі № 712/4407/17 (провадження № 6І-25480св18). Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює в користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути наявні перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від учинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямовано на усунення порушень прав власника, не пов`язаних із позбавленням його володіння майном. Вказані обставини свідчать про те, що позивач у встановленому чинним законодавством порядку не могла вільно користуватися цим транспортним засобом, оскільки ідентифікаційні номери транспортного засобу і його реєстраційні документи, на момент вилучення автомобіля, не були справжніми, а відтак, можна прийти до висновку, що вказаний транспортний засіб не міг бути законним об`єктом цивільних прав. Позивач посилається на вимоги спеціального законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини (КГЖ України та Порядок № 1104), відповідно до якого у разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. Посилання позивача на частини 2, 4 статті 100 КПК України, як на підставу для відшкодування вартості вилученого майна, являється безпідставною, тому, що вказаною нормою така підстава передбачена у разі доведення втрати або знищення речового доказу виключно стороною кримінального провадження. У цьому випадку вбачається і доведено належними та допустимими доказами наявність шкоди завданої іншими особами, а не органом досудового розслідування. Так як, викрадення автомобіля сталося не через бездіяльність слідчого, а внаслідок скоєння злочину третіми особами, що не залежало від дій органу досудового розслідування й не могло ним бути передбачено в цьому випадку відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між діянням/бездіяльністю органу досудового розслідування та завданою шкодою. З метою удосконалення діяльності органів дізнання, досудового слідства і суду з питань вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна, забезпечення неухильного додержання ними вимог чинного законодавства, а також встановлення у вказаній сфері кримінально-процесуальної практики єдиних правил видано підписано спільний наказ ГПУ, МВСУ, ДПАУ, СБУ, ВСУ від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125 «Про затвердження та введення в дію Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду (в новій редакції), пунктом 86 якого встановлено, що У разі пошкодження, втрати вилучених речових доказів, цінностей та іншого майна заподіяні їх власникам збитки підлягають відшкодуванню на підставі Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказами Міністерства юстиції У країни N 6/5 (z0106-96), Генеральної прокуратури України N 3 (20106- 96 ), Міністерства фінансів України N 41 (z20106-96 ) від 04.03.1996 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 р. за N 106/1131). Відповідно до частини 2 ст.4 Закону ( 266/94-ВР ) майно, зазначене в п.2 ст. 3 Закону (конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт), повертається в натурі тією установою або органом, у якого воно знаходиться, у місячний термін з дня звернення громадянина або його спадкоємців, якщо воно сталося протягом. шести місяців після направлення їм повідомлення. Пересилка або доставка майна провадиться також за рахунок цих органів. У разі, коли повернення майна в натурі неможливе, за рахунок підприємств, установ, організацій, яким воно було передано безоплатно, відшкодовується його вартість (пункт 14 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду). Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статті 58 та 59 ЦПК України вказують на те, що докази повинні бути належними та допустимими. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. В даному випадку відсутні всі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення, без яких державний орган неможливо притягнути до відповідальності та зобов`язати відшкодувати шкоду. Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили. При розгляді даної справи суду позивачем не надано жодного рішення суду про визнання дій або бездіяльності відповідачів протиправними, внаслідок чого порушено право позивача. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 1 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги (стаття 2 Закону України "Про Національну поліцію"). Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України). Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті З КПК України). Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Досудове розслідування кримінальних правопорушень здійснюють слідчі органу досудового розслідування, зокрема слідчих підрозділів (п. 17 ч. 1 ст. З, ст. 38 КПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Спірні правовідносини, виникли між позивачем та уповноваженими посадовими особами, які виконують службові обов`язки щодо реалізації вимог КПК України шляхом ухвалення процесуальних рішень у кримінальних провадженнях № 12017100010002606, № 12018100010008532. Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Частиною 1, 2 статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Стаття 58 ЦПК України. Участь у справі представника 1. Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. 2. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. 3. Юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника. 4. Держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. Цивільне процесуальне представництво - це такі юридичні відносини, за якими одна особа - представник виконує на підставі повноваження, наданого йому законом, статутом, положенням або договором, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи, державних і громадських інтересів. Стаття 61 ЦПК України. Особи, які не можуть бути представниками 1. Не може бути представником в суді особа, яка бере участь у справі як секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач та свідок або є помічником судді, який розглядає справу. 2. Особа не може бути представником, якщо вона у цій справі представляє або представляла іншу особу, інтереси якої у цій справі суперечать інтересам її довірителя. 3. Судді, прокурори, слідчі, працівники підрозділів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, не можуть бути представниками в суді, крім випадків, коли вони діють від імені відповідного органу, що є стороною або третьою особою в справі, чи як законні представники. Враховуючи вищевикладене, представником органу досудового розслідування є слідчі, які здійснювали досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 12017100010002606, № 12018100010008532 в рамках, яких і виникли спірні правовідносини. Слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого (частина 1, 5 статті 40 КПК України). Отже, держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Головне управління Національної поліції у м. Києві здійснює управлінську діяльність, натомість уповноважені особи, визначені КПК України приймають процесуальні рішення в процесі службової діяльності. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі собою строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 9901/191/19. Щодо розміру матеріальної шкоди необхідно зазначити, що відповідно до акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу автомобіль є пошкодженим, вказані записи знаходяться у графі зовнішній вигляд транспортного засобу. При проведенні експертної оцінки технічні характеристики вилученого автомобіля експертом не враховувались, що свідчить про неможливість урахування звіту для ухвалення законного рішення. Оцінювачем визначена ринкова вартість майна з метою продажу, а не його реальна вартість. Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 09.02.2022 у справі № 753/16525/16. Разом з тим, оцінювачем визначалась вартість автомобіля станом на квітень 2017 і за його розрахунками вона становить 219 420 грн., а в договорі купівлі-продажу від 01.04.2017 цього автомобіля зазначено, ціна транспортного засобу складає 168 526, 44 грн. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 264 ЦПК України під час прийняття рішення суд, зокрема, вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Наведені позивачем у позові посилання на норми законодавства не може бути застосована як преюдиційні факти, оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу, які б свідчили про безумовне, незаперечливе та переконливе доведення тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Разом з тим, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, так як в позовній заяві позивач не зазначає, яке саме його право було порушено відповідачами та в чому полягає його порушення. За таких обставин можна дійти висновку, що у позивача відсутнє будь-яке не визнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес, а у разі відсутності визначення порушеного права позивача у позовний заяві неможливо здійснити його захист. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed