Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, стягнення аліментів і визначення місця проживання дітей . Ухвалою Хустського районного суду від 12 жовтня 2022 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки і піклування Вишківської селищної ради. Позовні вимоги вмотивовані тим, що [INFO] [PERSON] [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) [INFO] , який зареєстрований виконавчим комітетом Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що зроблено актовий запис №1. Від шлюбу сторони мають двох дочок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Протягом останніх п`яти років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди па шлюб, сім`ю ведення спільного господарства, виховання дітей, місця та країни проживання - внаслідок чого і виникали сварки. Відповідачка не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникали в сім`ї, вона не здатна підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між ними на почуттях взаємної любові, поваги, дружби взаємодопомоги як передбачено вимогами ст. 55 Сімейного кодексу України. Як наслідок, в травні 2022 року відповідачка зібрала свої особисті речі і виїхала працювати за кордон. Діти залишились проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом обстеження від 31.08.2022 р. З того часу відповідачка взагалі самоусунулася від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю, не підтримує зв`язку з сім`єю, не спілкується та не цікавився дітьми, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дітей. Ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання остаточно припинено, шлюб між ними фактично існує формально. Оскільки станом на дату звернення до суду не має можливості узгодити з ким будуть продовжувати проживати неповнолітні діти сторін, позаяк відповідачка без попередження виїхала за кордон, то усвідомлюючи відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, позивач вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] ( [INFO] ) та [PERSON] ( [INFO] ), разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Бажання проживати спільно з позивачем також висловлюють і самі неповнолітні діти. Позивач любить своїх дітей і спроможний забезпечити їх всім необхідним. Діти навчається у школі, обліковані в медичних установах. Він постійно слідкує за їх станом здоров`я, їх розвитком, виховує та піклуюся про них, в позивача з дітьми психологічний контакт і прив`язаність один до одного. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувані дитину до досягнення нею повноліття, а відповідач з травня 2022 року не бере участі у вихованні та утриманні спільних дітей. Мінімальні витрати які позивач несе на дітей на місяць - складають 10000 грн., тому відповідачка, яка є здоровою та працездатною, зможе сплачувати аліменти на рівні 2500 грн. на кожну дитину, оскільки її дохід, на скільки відомий позивачу перевищує 1000 євро на місяць. Відповідачка інших осіб на утриманні не має. вона працездатна, отримує дохід, її стан здоров`я дозволяє працювати, а тому позивач вважає, що вона може сплачувати щомісячно аліменти на рівні 2500 грн. на кожну дитину, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідної віку, починаючи з 01.09.2022 року і до досягнення ними повноліття. В своєму позові позивач просить суд, шлюб який укладений між ним та відповідачем - розірвати, стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання та виховання неповнолітніх дітей у розмірі по 2500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття з дня звернення з позовом до суду, та визначити місце проживання дітей разом з позивачем. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали покликаючись на наведені в ньому обставини , просять їх задоволити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Плешинець М.В. позовні вимоги визнав частково. Зокрема представник відповідача суду ствердив, що відповідач [PERSON] не заперечує проти розірвання шлюбу між нею та позивачем, а також не заперечує проти стягнення з неї на користь позивача аліменти на утримання та виховання неповнолітніх дітей. Однак відповідач заперечує проти задоволення позову в частині визначення місця проживання дітей, оскільки такого спору немає, а тому просить суд закрити провадження в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України. В судовому засіданні представник третьої особи органу опіки і піклування Вишківської селищної ради Цірик М.В. суду ствердила, що після отримання ухвали про залучення до участі у справі та необхідності подати висновок щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей, комісією було здійснено виїзд за місцем проживання дітей та проведено обстеження матеріальних-побутових умов сім`ї. Комісією було з`ясовано , що діти проживають разом з батьком у будинку, який належить [PERSON] , для них створено всі необхідні умови для їх проживання, виховання та розвитку. Також з`ясовано, що мати дітей [PERSON] відсутня за місцем проживання вже 4 місяці. Під час спілкування з дітьми комісією встановлено, що діти бажають проживати разом з батьком в його будинку та не відмовляються від спілкування з мамою. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб 26 січня 2008 року який зареєстрований виконавчим комітетом Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області, про що зроблено актовий запис №1. Від шлюбу сторони мають двох дочок: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які на даний час проживають разом з позивачем та знаходяться на повному у триманні та вихованні біля позивача. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи представник відповідача визнав позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів і таке визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Також позивач просить суд визначити місце проживання дітей разом з ним. На обґрунтування доводів щодо наявності спору між сторонами щодо місця проживання дітей позивач зазначив, що станом на дату звернення до суду не має можливості узгодити з ким будуть продовжувати проживати неповнолітні діти сторін, позаяк відповідачка без попередження виїхала за кордон. Представник відповідача просить суд закрити провадження у цій частині , оскільки відсутній предмет спору так як відповідач не заперечує , щоб діти проживали разом з позивачем. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Проте поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Поряд з цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову. Логічно-граматичне тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження №61-2018св19). В судовому засіданні представник відповідача ствердив, що відповідач не заперечує, щоб діти проживали у будинку з батьком. Однак, на переконання суду відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дітей разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Так, у справі "Bellet v. France", Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. За наведених вище обставин, суд вважає , що підстав для закриття провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України немає. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей, діючи в інтересах дитини, орган опіки і піклування Вишківської селищної ради, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітніх дітей, піклується про них, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, із урахуванням віку дітей, суд вважає, що на даний час проживання малолітніх дітей з батьком, які фактично проживають з ним, буде відповідати саме інтересам дітей, які потребують постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Також, в порядку ст. 171 Сімейного кодексу України суд приймає до уваги думку малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , щодо визначення їх місця проживання, які відповідно до психолого-педагогічних характеристик, які містяться в матеріалах справи, бажають проживати разом із батьком . Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування за дітьми та прийняття участі у їх вихованні. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з батьком відповідає інтересам дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в цій частині. У зв`язку з визнанням відповідачем позову в частині розірвання шлюбу на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову згідно квитанції №0160120054 від 01.09.2022 року, що становить 496, 20 грн. Решту судових витрат у сумі 496,20 грн. суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з відповідача. Враховуючи , що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору при пред`явлені позову про стягнення аліментів, а також враховуючи , що відповідач позовні вимоги в частині стягнення аліментів визнала повністю, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] [INFO] р.н.о.к.п.п [NUMBER] мешканки [ADDRESS] на користь держави 496 грн. 20 коп. судового збору. Також суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] [INFO] р.н.о.к.п.п [NUMBER] мешканки [ADDRESS] на користь [PERSON] [INFO] р.н.о.к.п.п. [NUMBER] мешканця [ADDRESS] 992 грн. 40 коп. судового збору, оскільки судом задоволено повністю позовну вимогу в частині визначення місця проживання дітей.

Outcome: approved