Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

10 вересня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування вимог позивач [PERSON] посилалася на те, що 25 грудня 2010 року Виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що зроблено відповідний актовий запис № 24. Від даного шлюбу вони мають дитину - [PERSON] , [INFO] . 04 серпня 2017 року, у період шлюбу, вона та відповідач придбали наступне нерухоме майно: -житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. за р. № 739; -земельну ділянку площею 0,2500 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0521, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. за р. № 740; - земельну ділянку площею 0,0846 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0522, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: [ADDRESS] за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. за р. № 741. Право власності на житловий будинок та земельні ділянки зареєстроване за позивачем [PERSON] 04 серпня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка за договорами купівлі-продажу виступала покупцем нерухомого майна. У відповідності до рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року у справі № 183/3969/19, шлюб між сторонами було розірвано. Позивач [PERSON] в позовній заяві посилалася на те, що у відповідності до вимог ст.ст. 60,69,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Оскільки взаємної згоди щодо майна між ними не досягнуто, позивач просить поділити спільне майно подружжя, виходячи з принципу рівності часток. В зв`язку з наведеним, [PERSON] просила суд: - визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] ; - визнати земельну ділянку площею 0,2500 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0521, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельну ділянку площею 0,0846 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0522, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя [PERSON] і [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельні ділянки площею 0,2500 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0521, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельні ділянки площею 0,0846 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0522, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 15 лютого 2022 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу за її відсутності, вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити, у разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву суду не подавав. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Враховуючи наведене, судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані позивачем та його представником докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 25 грудня 2010 року Виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зареєстрований шлюб між [PERSON] і [PERSON] , про що складено відповідний актовий запис № 24, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 25 грудня 2010 року. Сторони є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 29 від 06 травня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 06 травня 2011 року. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року у справі № 183/3969/19, шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що 04 серпня 2017 року в період шлюбу сторони за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. за р. № 739 придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: жилого будинку - літ. «А», загальною площею 73,4 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м.; сараю - літ. «Б»; літньої кухні - літ. «В»; сараю - літ. «Г»; навісу - літ. «Д»; вбиральні - літ. «Е»; сараю - літ. «З»; колодязя № 1; огорожі № 2,3,6,7; воріт № 4, хвіртки № 5. Пунктом 5 Договору купівлі-продажу житлового будинку передбачено, що сторони вчинили продаж-купівлю будинку за 80 740,00 грн. Абз. 2 п. 9 цього Договору передбачає згоду чоловіка покупця [PERSON] - [PERSON] на купівлю, укладання та підписання Договору купівлі-продажу житлового будинку, яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. 04 серпня 2017 року за реєстровим № 738. Право власності на житловий будинок зареєстроване за позивачем [PERSON] 04 серпня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка за договорами купівлі-продажу виступала покупцем нерухомого майна, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93744488 від 04 серпня 20174 року (номер запису про право власності: 21736707, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1218983012232). Крім того, судом встановлено, що 04 серпня 2017 року в період шлюбу сторони за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. за р. № 740 придбали земельну ділянку площею 0,2500 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0521, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що сторони вчинили продаж-купівлю земельної ділянки за 39 800,00 грн. Абз. 2 п. 5.2 цього Договору передбачає згоду чоловіка покупця [PERSON] - [PERSON] на купівлю, укладання та підписання Договору купівлі-продажу житлового будинку, яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. 04 серпня 2017 року за реєстровим № 738. Право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. зареєстроване за позивачем [PERSON] 04 серпня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка за договорами купівлі-продажу виступала покупцем нерухомого майна, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93745038 від 04 серпня 20174 року (номер запису про право власності: 21736868, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1201696312232). Також встановлено, що 04 серпня 2017 року в період шлюбу сторони за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. за р. № 741 придбали земельну ділянку площею 0,0846 га., кадастровий номер 1223282500:03:002:0522, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу земельної ділянки передбачено, що сторони вчинили продаж-купівлю земельної ділянки за 7 400,00 грн. Абз. 2 п. 5.2 цього Договору передбачає згоду чоловіка покупця [PERSON] - [PERSON] на купівлю, укладання та підписання Договору купівлі-продажу житлового будинку, яка викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Працевич В.В. 04 серпня 2017 року за реєстровим № 738. Право власності на земельну ділянку площею 0,0846 га. зареєстроване за позивачем [PERSON] 04 серпня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка за договорами купівлі-продажу виступала покупцем нерухомого майна, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93745828 від 04 серпня 20174 року (номер запису про право власності: 21737073, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1201732312232). Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Так, у ч.2 ст.72 СК України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд касаційної інстанції зауважив, що неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. А визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №6-258цс15, від 14.02.2018 року у справі №759/12058/15-ц, від 21.03.2018 року у справі №576/2447/15-ц, від 04.07.2018 року у справі №584/1319/16-ц та від 14.07.2021 року у справі № 303/4265/18 (провадження № 61-64св20). Отже, у своїх постановах Верховний Суд України зробив висновки, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Факт розлучення не свідчить про порушення права власності. Таким чином, можна зробити висновок, що при поділі спільного майна подружжя позовна давність відраховується не з дати розірвання шлюбу, а з моменту, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на таке майно. Відповідно до положень ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст. 70 СК України, є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини(дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно,витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. У відповідності до положень ст. 57 Сімейного кодексу України, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пленумом Верховного Суду України надані роз`яснення, встановлені у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зокрема, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Сторонами не представлено суду доказів витрат особистих коштів на придбання спірного нерухомого майна, які б давали підстави для висновку, що його частка у майні подружжя є більшою ніж 1/2 частини. Враховуючи те, що спірне нерухоме майно набуте сторонами під час перебування в шлюбі та за спільні кошти, суд вважає за доцільне провести розподіл належного подружжю нерухомого майна та виділити сторонам по 1/2 ідеальної частки нерухомого майна З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved