Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договорив купівлі-продажу недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 10.08.2020 року між ним та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Укладаючи спірні договори, він вважав, що укладає договори довічного утримання, оскільки ними попередньо була досягнута саме така домовленість, яка відповідала його інтересам. Однак, довірившись відповідачу, правочини було підписано та оформлено в нотаріуса як договори купівлі-продажу. Вказані договори було укладено внаслідок обману. Здійснюючи свої наміри, відповідач діяв умисно, оскільки угода не була б укладена за умови повідомлення її про дійсні обставини. Відповідач взамін пообіцяв, що буде піклуватися про нього і його дружину, що він переїде до них жити. Однак, обов`язків по догляду та утриманню відповідач не виконував. Кошти за ці угоди він не отримував, що свідчить про невиконання сторонами умов укладеного договору. Вказує, що він разом з дружиною як люди похилого віку за станом здоров`я потребують стороннього догляду та матеріальної допомоги, спірний будинок є єдиним його житлом, вони продовжують в ньому проживати, передача будинку фактично не відбулася, що підтверджує реальні наміри на укладення договору довічного утримання, а не договору купівлі-продажу. Зазначає, що він погоджувався на передачу нерухомого майна та земельної ділянки у власність відповідача лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилився внаслідок обману та зловживання довірою щодо правової природи й змісту правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним і відповідачем. Тому, просить визнати договори купівлі-продажу недійсними, оскільки він не відповідав його внутрішній волі, так як останній мав намір укласти договори довічного утримання. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 26.12.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання з розгляду даної справи не з`явився повторно, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. У зв`язку із неявкою відповідача, який був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, без поважних причин в судове засідання, оскільки про поважність причин неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав, то зі згоди позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування умов, передбачених ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 10.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посвідченими приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка О.М., зареєстрованими в реєстрі за № 849 та № 851 ( а.с. 7-11). У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2020 року № 219717906, право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , в порядку, передбаченому ч. 2. ст. 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстровано 10.08.2020 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 10.08.2020 року № 849, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка О.М. (а.с. 12). У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.08.2020 року № 219724453, право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , в порядку, передбаченому ч. 2. ст. 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зареєстровано 10.08.2020 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 10.08.2020 року № 851, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Закарпатської області Машіка О.М. (а.с. 13). З довідки, виданої Центром надання адміністративних послуг Мукачівської міської ради від 09.11.2021 року, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають в [ADDRESS] (а.с. 6). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Так, за змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.ч. 2-3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Так, за змістом частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як встановлено ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, за визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 3 ст. 626 ЦК України). Положеннями ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначити умови такого договору. У відповідності до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При цьому, за змістом вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, та у відповідності з приписами ч. 3 ст. 640 ЦК України, є укладеним з дня такого посвідчення. За правилами ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Так, звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач вказує, що, укладаючи спірні договори з відповідачем [PERSON] , вважав, що укладає договори довічного утримання, оскільки між сторонами попередньо була досягнута саме така домовленість, яка відповідала його інтересам, зазначаючи а в якості правових підстав пред`явлених вимог, що його волевиявлення при укладенні спірного договору не було вільним та не відповідало його волі. Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін, показань свідків і письмових доказів, наявність обставин, з якими законодавець пов`язує визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України, суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Врахувавши висновок Верховного Суду, зробленого у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 369/11060/16-ц (провадження № 61-21008св18), виходив із того, що при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу у позивача з відповідачем була попередня домовленість про те, що вона буде її доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, вона помилково уклала договорів купівлі-продажу належного їй нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваного правочину позивач припустилась помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки бажала укласти договір довічного утримання, а уклала договорів купівлі-продажу. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16; у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 636/1001/18-ц (провадження № 61-1340св19) та від 05 серпня 2019 року у справі № 265/7791/15-ц (провадження № 61-20501св18). Враховуючи, що позивач є особою похилого віку, який за станом здоров`я потребує стороннього догляду; фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу не відбулась, позивач продовжив проживати в спірному житловому будинку після укладення договору купівлі-продажу та сплачувати комунальні платежі, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] . Крім цього, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином судові витрати по справі в розмірі 1984,80 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved