Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення та стягнення моральної шкоди. Подану позовну заяву обґрунтовує тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.03.2019 року, отримала у власність частину квартири [ADDRESS] . Квартира складається з трьох кімнат, загальною площею 68,9 кв.м. Співвласником вказаної квартири є відповідач, який доводиться позивачці рідним дядьком. Позивачка позбавлена можливості користуватися вказаним майном, оскільки на неодноразові прохання потрапити до квартири, отримала від відповідача відмову у грубій формі. Відповідач чинить перешкоди. Вказане змусило позивачку звернутися до правоохоронних органів. Незаконні дії відповідача призвели до фізичних та душевних страждань, а відтак - просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 50000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.08.2019 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Відповідно до відзиву, відповідач вказує на те, що до моменту отримання позовної заяви, позивачка жодного разу не зверталась до відповідача з проханням потрапити до квартири, відповідач не знав про бажання позивачки користуватися квартирою [ADDRESS] . Позивачкою не надано доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди на суму 50000 грн. Позивачкою подано відповідь на відзив, згідно якої вказує на те, що відповідач намагається ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи, докази на підтвердження позовних вимог містять письмові матеріали справи. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.06.2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до розпорядження від 01.11.2021 року у зв`язку з прийняттям 19.10.2021 року Вищою радою правосуддя рішення №2087/0/15-21 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва [PERSON] , на виконання рішення Зборів суддів Деснянського районного суду міста Києва від 21.10.2021 року та відповідно до пункту 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року №30 (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи №754/15570/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування та розпорядження майном. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 01.11.2021 року вище зазначена цивільна справа передана судді Сенюті В. О. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.11.2021 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання. 10.02.2022 року позивачка [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог. Відповідно до вказаної заяви, позивачка просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні частиною квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення її до квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 50000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, заяву позивачки про уточнення предмету позовної заяву було прийнято. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.07.2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивачка подану уточнену позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Відповідач проти задоволення позову заперечував, вказав, що не вважає за необхідне дозволяти вселитися позивачці до квартири [ADDRESS] . Вважає заповіт, на підставі якого позивачка набула право власності на частину квартири недійсним, позивачка зареєстрована за іншою адресою та має інше житло для проживання. Вислухавши вступне слово позивачки та відповідача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 12.03.2019 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON] отримала у спадщину частину квартири [ADDRESS] . З копії витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.03.2019 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформований 18.04.2019 року, за [PERSON] зареєстровано право власності на частину квартири [ADDRESS] . На підтвердження того, що з боку відповідача позивачці чиняться перешкоди у користуванні квартирою, остання долучила копії талонів - повідомлення єдиного обліку № 53851, № 50020 від 14.07.2019 року, 28.07.2019 року, складений інспектором - черговим Деснянського УП (а.с.13, 14) та копію витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 420119101030000184 від 15.08.2019 року (а.с.57). З показів свідка [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, вбачається, що відповідач є рідним братом її чоловіка. З 2019 року [PERSON] не може користуватися квартирою, оскільки відповідач її не впускає, навіть доводилося викликати наряд поліції, проте, відповідач двері не відчиняє. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положенням ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Положеннями ч. 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пунктом 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. роз`яснено, що задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов`язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положенням ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, відповідач в судовому засіданні підтвердив ту обставину, що не бажає впускати позивачку, яка є співвласником, до спірної квартири [ADDRESS] . Частиною ч. 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. З огляду на вище наведене, суд дійшов висновку, що відповідач своїми діями, які виражаються у відмові надати доступ до спірної квартири, чинить перешкоди в користуванні позивачці спірним майном. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивачки у розмірі 50000 грн., суд приходить до наступного висновку. З позовної заяви вбачається, що відповідач своїми діями, заподіяв позивачці фізичних та душевних страждань, оскільки поводить себе грубо, цинічно по відношенню до неї, нехтуючи її правами співвласника. Позивачка відчуває душевний дискомфорт, нервує, а відтак вважає, що відповідач має відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. На підтвердження заподіяної моральної шкоди, позивачка надала копію виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.55-56). Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. На підставі викладеного та враховуючи вимоги розумності та справедливості суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5000 грн. Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій факту. Європейський суд з прав людини також вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір у розмірі 1536,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial