Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати за нею право власності на частки квартири [ADDRESS] . Також, просить стягнути з відповідача судові витрати на оплату судового збору у розмірі 2565,00 грн., та витрати за надання правової допомоги у розмірі 1500,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, з 20 вересня 1991 року перебувала з відповідачем у шлюбі, який був розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2018 року. Під час шлюбу за спільні кошти сторони за договором купівлі-продажу від 18.06.2007 року придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка зареєстрована на відповідача. Досудове урегулювання даного спору неможливо, відповідач не бажає вирішувати даний спір в позасудовому порядку, тому позивачка звернулася до суду. До суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, оскільки придбана виключно на його особисті кошти, отримані від продажу його особистого майна. Так, 12.10.2005 року [PERSON] отримав у дар від батьків належну їм квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування. Після смерті батьків, відповідач 14.06.2007 року продав подаровану йому квартиру, та на виручені кошти придбав 18.06.2007 року в особисту власність квартиру [ADDRESS] . Також зазначив, що в наступному, спірну квартиру здавав в оренду, а отримані від цього кошти були його внеском в забезпечення їх з позивачкою родини. Всі витрати на житлово-комунальні послуги в спірній квартирі відповідач сплачував самостійно, та за період шлюбу сторони ніколи не проживали в спірній квартирі. Також вказав, що не претендує на участь в приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій сторони проживали в період шлюбу, та не має жодних претензій на їх спільне набуте майно за час шлюбу, що залишилось в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру [ADDRESS] , з підстав викладених у відзиві на позовну заяву [PERSON] . В судовому засіданні представник [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог [PERSON] , та просила визнати право особистої приватної власності [PERSON] на спірну квартиру. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 20 вересня 1991 року сторони зареєстрували шлюб (а.с. 5). Згідно із свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с. 125). За договором дарування від 12.10.2005 року у власність [PERSON] від [PERSON] перейшла квартира за адресою: [ADDRESS] , вартістю 14 482,00 грн. (а.с. 141). Згідно з договором купівлі-продажу 14.06.2007 року [PERSON] продав квартиру, яка належала йому відповідно до договору дарування від 12.10.2005 року, за адресою: [ADDRESS] , за 20 000,00 грн. (а.с. 73, 141). За договором купівлі-продажу від 18.06.2007 року [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] за 169 175,00 грн. (а.с. 74). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 4). Рішенням Московського районного суду м. Харкова, яке набрало законної сили, від 16.03.2018 року шлюб між сторонами розірваний (а.с. 3). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 57 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги пояснення [PERSON] про те, що спірну квартиру він придбав за власні кошти отримані від продажу квартири, подарованої йому батьками, оскільки вартість проданої квартири становить 20 000,00 грн., а спірна квартира, за адресою: [ADDRESS] , була ним придбана за 169 175,00 грн. Його посилання на ринкову вартість спірної квартири, яка зазначена в договорі купівлі-продажу від 18.06.2007 року і становить 11 634,00 грн., не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказана сума є оціночною, а не фактично сплаченою при укладанні договору купівлі-продажу, яка складає саме 169 175,00 грн. Так, відповідачем за первісним позовом не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана ним за кошти, які належали йому особисто, та неспростована презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами під час шлюбу, квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , та виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, вважає за можливе визнати за подружжям, за кожним, право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Враховуючи вищенаведене зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Разом з тим, відповідно до ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу надано договір № 42 від 27.10.2020 року про надання правової допомоги, та акт узгодження вартості надання правової допомоги від 30.10.2020 року, згідно якого загальна вартість послуг адвоката складає 1500,00 грн. (а.с. 7-9). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Таким чином, розподілу підлягають не лише фактично понесені витрати (відповідно можуть бути підтверджені фінансовими документами) та і ті, що будуть в майбутньому сплачені стороною (відповідно не можуть бути підтверджені фінансовими документами). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Відповідно до вимог діючого законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу з боку сторони позивача. Таким чином, вимоги позивача про стягнення судових витрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved