Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-20 00:00:00

У червні 2022 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - позивач) звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про (далі - відповідач) про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.10.2020 року на підставі Заяви [PERSON] , між позивачем АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] , було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого, позивачем було надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, розмір якого було збільшено до 26000,00 грн. Між тим, відповідач порушив умови договору кредиту, не повертав отриманий кредит своєчасно, не сплачував кошти (відсотки) за користування ним. В зв`язку із порушенням умов договору, відповідач станом на 12.04.2021 повинен сплатити заборгованість за тілом кредиту - 25733,16 грн.; заборгованість за відсотками - 6174,15 грн, а також судовий збір. У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що 28.10.2020 р. він підписав анкету-заяву про надання банківських послуг, а 27.08.2021 р. без його згоди була відкрита кредитна картка [NUMBER] з кредитним лімітом 26000,00 грн., які були зняті без його згоди. За вказаним фактом Шевченківським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження за ст. 190 ч.1 КК України. Подальшим розслідуванням було встановлено, що [PERSON] не відкривав кредитну картку і не користувався коштами банку. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено ліміт. Звертає увагу, що відповідачем було також підписано споживчий паспорт через ОТП 27.08.2021 р. Операції по зняттю коштів 27.08.2021 р. були вчинені з використанням фінансового номера відповідача, інформації про платіжну карту, її номер, термін дії, CVV код. Під час кримінального провадження вина не встановлена, вироку суду не винесено. Ухвалою суду від 27.06.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 22.11.2022 р. витребувано в АТ КБ «Приватбанк» (наступні копії документів по кредитному договору від 28.10.2020 року, укладеному між банком та відповідачем, а саме: детальну виписку про рух коштів за період з 28.10.2020 року по 12.04.2022 року по платіжній картці за відповідним номером, яку оформлено по вказаному кредитному договору із зазначенням: дату та часу проведення операцій; способу проведення операцій; даних про отримувачів коштів за проведеними операціями (номер карткового рахунку, дані власника рахунку тощо). Інформацію про залишок коштів до зняття і кредитний ліміт до спірних операцій по такій платіжній картці. Підтверджуючі документи проведення операцій по такій платіжній картці (підтверджуючі протоколи, смс-повідомлення, що направлялись для ідентифікації клієнта із доказами їх поставки тощо). Інформацію про час, підстави та причини блокування такої платіжної картки. Дату та час встановлення та зміни кредитного ліміту по такій платіжній картці. Інформацію про згоду із зазначенням дати і час встановлення та зміни фінансового номеру по такій платіжній картці. У судове засіданні представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. В попередніх засіданнях заперечував щодо задоволення позову, підтвердив факт підписання 28.10.2020 р. анкети-заяви, заперечує щодо підписання, отримання та зняття коштів за заявою від 21.08.2021 р. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Судом встановлено, що 28.10.2020 р. [PERSON] підписав анкету-заяву клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. На підтвердження своїх вимог позивач надав розрахунок заборгованості за договором №б/н від 28.10.2020 р., виписку за договором №б/н від 28.10.2020 р., довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] , довідку про надання кредитної картки,анкету-заяву клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, паспорт споживчого кредиту від 21.08.2021 р. З аналізу вказаних доказів вбачається, що 27.08.2021 р. [PERSON] відкрито кредитну картку [NUMBER], терміном дії 03/24, тип картки- Універсальна «Gold», з початковим встановленим кредитним лімітом - 26000,00 грн. З виписки по вказаному картковому рахунку вбачається, що 27.08.2021 р. були вчинені операції по поповненню мобільного та платежі по розвагам на загальну суму 25733,16 грн. На ухвалу суду АТ КБ «Приватбанк» надало розгорнуту виписку, яка стосується рахунку [NUMBER], угода №SAMDNWFC00070012562 від 27.08.2021 р. Доказів того, що саме на підставі анкети-заяви від 28.10.2020 р., за якою обліковується заборгованість, була відкрита картка [NUMBER], угода №SAMDNWFC00070012562 від 27.08.2021 р. не надано. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом з метою стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 28.10.2020 р. в розмірі 31907,31 грн станом на 12.04.2022 р., надаючи при цьому письмові докази, які стосуються договору, датованого 27.08.2021 р. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.08.2022 по справі № 509/2976/19). Між тим, надані позивачем докази стосуються картки [NUMBER] (угода №SAMDNWFC00070012562 від 27.08.2021 р.), а заборгованість згідно предмета позову обліковується за договором б/н від 28.10.2020 р. Відтак, АТ КБ «ПриватБанк» не доведено надання [PERSON] грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором б/н від 28.10.2020 р. При цьому, судом враховано, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір заборгованості і порядок нарахування, посилався на Умови та правил надання банківських послуг та Тарифи банку в ПриватБанку, які розмішенні на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи взагалі не містять Умов та правил надання банківських послуг, які були дійсні станом на 28.10.2020 р. Постановою Великої Палата Верховного Суду від 30.07.2019 року в справі № 342/180/17 зазначено, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також варто зазначити, що за змістом пунктів 8, 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», яка діяла на момент списання спірних коштів банк, як емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. У матеріалах справи відсутні докази зняття відповідачем грошових коштів, а також докази втрати кредитної картки, надання її для користування іншим особам або повідомлення стороннім особам ПІН-коду. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544св19). Згідно з довідкою Шевченківського УП ГУНП у м. Києві 15.02.2021 р. відділом дізнання зареєстровано кримінальне провадження №12021105100000610 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ст. 190 ч.1 КК України. За змістом довідки вбачається наявність в [PERSON] карток АТ КБ «Приватбанку» № [NUMBER], з якої 27.10.2020 р. без його згоди було списання коштів в сумі 20000,00 грн та [NUMBER], з якої 27.08.2021 р. без його згоди було списання коштів в сумі 25745,00 грн. В результаті слідства встановлено, що [PERSON] , будучи клієнтом банку не відкривав віртуальну (електронну) картку і не користувався грошовими коштами банку в розмірі 25745,00 грн, а підтвердження всіх операцій в Приват 24 відбувалось шахраєм з підроблених сім-карт. Судом врахованого факт звернення відповідача до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно нього шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення таких перерахувань. При цьому, за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними». (постанова Верховного Суду від 20.07.2022 р. у справі № 521/20764/20) Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, суд не вбачає.

Outcome: dismissed