Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-28 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позов мотивований тим, що 22.11.2008 року сторони зареєстрували шлюб. За час перебування сторін у шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду від 25.03.2016 року шлюм між сторонами розірвано. За домовленістю, яка була досягнута між позивачем та відповідачем при розірванні шлюбу в 2016 році, донька мала проживати два тижні з батьком, а наступні два тижні- з матір`ю. Однак на практиці ситуація склалася таким чином, що більшість часу дитина проживала разом з батьком. При цьому, фактично позивач самостійно утримував доньку та оплачував її навчання у приватній школі. Мати самоусунулася від участі в утриманні дитини. Дитина навчалась з 2016 року по 2020 рік у спеціалізованій школі І-ІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземних мов «Креативна міжнародна дитяча школа» м. Києва. Вартість навчання у 2016-2017 навчальних роках становить 136200, 00 грн, у 2017-2018 році - 150000, 00 грн., у 2019-2020 році становить- 195500, 00 грн. Також позивач зазначає, що в період навчання доньки позивач оплачував вартість оренди шкільного автобуса для перевезення дітей, вартість якого сумарно становить 56705, 00 грн. У 2020-2021 навчальному році [PERSON] перейшла навчатися в іншу школу. За вказаний навчальний період позивач чплатив 33800, 00 грн. за навчання доньки в СЗШ «Ріка Життя». Таким чином, в період з 2016 по 2021 рік позивач оплатив вартість навчання доньки та вартість інших супутніх послуг, пов`язаних з навчанням на суму 701355, 00 грн. Вказує, що навчальні заклади, в яких навчалася донька сторін, були погоджені з відповідачем, яка не заперечувала щодо них та їх вартості. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача половину понесених витрат на навчання доньки, а саме 350 677, 50 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07.10.2021 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2022 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено дату підготовчого судового засідання. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, про дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясував наступне. Згідно з ч.2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 р. батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Судом встановлено, що згідно із рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25.03.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 13). Позивач та відповідач являються батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.06.2014 року (а.с. 11). 11.07.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Креативна міжнародна дитяча школа» та [PERSON] укладено договір про надання освітніх послуг, відповідно до якого [PERSON] зараховується на навчання до 1 класу спеціалізованої школи І-ІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземних мов «Креативна міжнародна дитяча школа» м. Києва (а.с. 12-20). Згідно п. 4.1 договору від 11.07.2016 року, загальна вартість навчання у 2016-2017 навчальному році складає 136200, 00 грн. З дублікатів квитанцій №1 від 11.07.2016 року, №1 від 27.01.2016 року та №1 від 28.07.2016 року вбачається, що позивач [PERSON] оплатив навчання на користь ТОВ «Креативна міжнародна дитяча школа» в загальній сумі 126350, 00 грн. (а.с. 21-23). 27.04.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Креативна міжнародна дитяча школа» та [PERSON] укладено договір про надання освітніх послуг, відповідно до якого [PERSON] зараховується на навчання до 2 класу спеціалізованої школи І-ІІ ступенів з поглибленим вивченням іноземних мов «Креативна міжнародна дитяча школа» м. Києва та вартість навчання у 2017-2018 навчальному році становить 150000, 00 грн. (а.с. 24-27). З копій квитанцій долучених до матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] на користь ТОВ «Креативна міжнародна дитяча школа» сплатив гарантійний внесок за освітні послуги, за навчання та за супроводження в загальній сумі 335825, 00 грн. (а.с 28-46). 30.05.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Креативна міжнародна дитяча школа» та [PERSON] укладено договір про надання освітніх послуг, відповідно до якого [PERSON] зараховується на навчання до 4 класу приватного закладу освіти «КМДШ» м. Київ на 2019-2020 навчальний рік, загальна вартість освітніх послуг складає суму 195500, 00 грн. (а.с. 49-50). З копій квитанцій про оплату вбачається, що [PERSON] сплатив на рахунок Приватного закладу освіти «КМДШ» за освітні послуги за 2019-2020 роки в загальній сумі 185725 грн. (а.с. 52-56). З копій інших документів та доказів, зокрема, платіжних доручень, квитанцій, вбачається, що позивач [PERSON] на ТОВ «КМДШ Сервіс» оплатив послуги перевезення [PERSON] та добровільні пожертвування за ученицю 5го класу [PERSON] в загільній сумі 54305, 00 грн. (а.с 47-73). Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька видів виконання обов`язку утримувати дитину, зокрема утримання неповнолітньої дитини, що стягується у частках або твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, у разі якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними двадцяти трьох років, за умови якщо батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198). Відповідно до статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). До особливих обставин законодавець відносить випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Наявність таких обставин підлягає доведенню особою, яка пред`явила такий позов. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18). Згідно роз`яснень, викладених у пункті 18 постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Позивач в обґрунтування зазначених вимог щодо стягнення додаткових витрат посилається на такі обставини, як навчання доньки [PERSON] в приватній школі. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Враховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Як зазначено у постановах Верховного Суду України у справі № 205/4622/16-ц від 30 січня 2019 року, у справі № 522/6424/16-ц від 30 липня 2018 року, у справі № 761/6933/17 від 26 вересня 2018 року та у справі № 236/11745/16-ц, відвідування дітьми спортивних секцій, мовних курсів, музичної школи, платних навчальних закладів (дошкільної, початкової та середньої освіти) не може відноситись до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрати на дитину. Також, до додаткових витрат не належать витрати на оздоровлення та літній відпочинок дітей, у разі якщо місце відпочинку дитини обиралось позивачем на власний розсуд та без узгодження з відповідачем. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що навчання у приватній школі для здобуття середньої освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та враховуючи ті обставини, що наведені позивачем витрати на утримання дитини не є додатковими, а також те, що матеріальне становище відповідача не дозволяє забезпечити їх оплату, суд вбачає необхідним у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. При цьому суд виходить з вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Після встановлення обставин справи суд оцінює доводи учасників справи, на яких ґрунтуються їх вимоги або заперечення проти висунутих іншою стороною вимог. Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) з цього питання виробив практику пошуку відповідного балансу. Так, у ряді його рішень міститься вказівка на те, що вимога п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен аргумент заявника; ст. 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінювання, що є предметом регулювання, насамперед, національного законодавства та оцінювання національними судами (зокрема, рішення у справі «Суомінеен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97). У п. 96 рішення у справі «Вагнер та J.M.W.L. проти Люксембургу» (Wagner and J.M.W.L. v. Luxembourg, №76240/01) та у п. 72 рішення у справі «Фабрі проти Франції» (Fabris v. France, №16754/08) ЄСПЛ підкреслив, що навіть якщо суди не зобов`язані викладати мотиви відмови стосовно кожного доводу сторін, вони не звільнені від обов`язку розглядати їх належним чином і надавати оцінку основним наданим доводам. Крім того, якщо ці доводи стосуються прав і свобод, що гарантовані Конвенцією і протоколами до неї, національні суди повинні розглядати їх в обов`язковому порядку і з особливою ретельністю, тому що йдеться про засади принципу субсидіарності. ЄСПЛ також неодноразово наголошував, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган державної влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed