Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

У вересні 2022 року [PERSON] в особі свого представника адвоката Черкавського Ю.С. звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 28.09.2004 року. Підставою для вселення було рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2004 року, яким [PERSON] була вселена до вищазазначеної квартири. На момент вселення позивачки до квартири [ADDRESS] , вона знаходилась на балансі Запорізького лінійнейного виробничого управління магістральних газопроводів Філії Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгоз» ПАТ «Укртрансгаз». Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20.06.2017 року №423 житловий будинок [ADDRESS] був прийнятий у комунальну власність територіальної громади м. Дніпра та переданий на баланс КП «Жилсерві-2» Дніпровської міської ради. Квартира [ADDRESS] відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.02.2021 року належить на праві комунальної власності Територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. 31.05.2019 року вона звернулась до Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради, який на той час був балансоутримувачем будинку, з заявою про зміну умов договору найму та укладання договору найму на вищевказану квартиру, однак їй було відмовлено. Далі, позивач звернулась до Новокодацької районної у м. Дніпрі ради стсосовно укладання відповідного договору. Листом Новокодацької районної у м. Дніпрі ради №п-12 від 03.03.2020 їй було рекомендовано з приводу зміни договору найму звернутися до Департаменту житлового господарства ДМР, оскільки у Новокодацької районної у м. Дніпрі ради відсутні повноваження надавати дозвіл житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста а зміну у мов договору найму житлового приміщення. З метою реалізації свого права на приватизацію, позивачка звернулась з відповідним пакетом документів до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради. Листом №3/316-6036 від 28.12.2020 року Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради було відмовлено у приватизації, підставою став факт відсутності документ, який підтверджує набуття позивачкою статусу наймача квартири, та також було зазначено на відсутність факту реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] в особі Дніпровської міської ради. Вказуючи, що позивач зареєстрована в вищезазначеній квартирі, проживає в ній, з дня вселення, несе всі обов`язки наймача квартири. На імя позивча відкритті в обслуговуючих організаціях особові рахунки за якими вона добросовісно сплачує за спожиті житлово-комунальні послуги. Інших зареєстрованих осіб не має, просила суд визнати [PERSON] наймачем квартири [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2022 року дану цивільну справу за виключною територіальною підсудністю направлено до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, куди остання надійшла 24.11.2022 року і протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями була передана до провадження судді Бізяєвої Н.О. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.11.2022 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 11.01.2023 року відповідачем Дніпровською міською радою, в особі представника Григоренко А.В., було надано до суду, зареєстрований в канцелярії, відзив в якому фактично позовні вимоги не визнають та вважають їх такими, що заявлені позивачем передчасно, оскільки, на думку відповідача, позивач не зверталась до компетентного органу з відповідною заявою, а звернулась із заявою про приватизацію, що за своєю правовою природою є різним. Просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 36-38). 25.01.2023 року до суду, поштовою кореспонденцією, від позивача [PERSON] в особі представника адвоката Черкавського Ю.С., надійшла зареєстрована в канцелярії, відповідь на відзив, відповідно до змісту якого, фактично вважають безпідставними заперечення відповідача та наполягають на задоволенні позовних вимог (а.с. 53-56). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська віж 26.01.2023 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.. Третті особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду невідомі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2004 року позовні вимоги задоволені, визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] . Зобов`язано ВГІРФО Ленінського РВ ДМУ УМВС України зареєструвати [PERSON] в квартирі [ADDRESS] (а.с. 15). Позивач зареєстрована за вищевказаною адресою з 28 вересня 2004 року (а.с. 16). Рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20 червня 2017 року № 423 житловий будинок [ADDRESS] був прийнятий від Запорізького лінійного виробничого управління магістральних газопроводів Філії Управління магістральних газопроводів «Харківтрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» у комунальну власність територіальної громади м. Дніпра та переданий на баланс КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради (а.с. 10). З відповіді КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться на балансі КП «Жилсервіс-5» ДМР з 01.09.2020 року на підставі рішення Дніпровської міської ради від 20.05.2020 №59/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Житлсервіс-5»2004 року за адресою: [ADDRESS] відкрито особовий рахунок на ім`я [PERSON] . Станом на 30.09.2017 року заборгованість за комунальні послуги відсутня (а.с. 11). Позивач звернулась до Департаменту житлового господарства ДМР стосовно умов договору найму. Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №А-173/1 від 06.0.2020 позивачу зазначено наступне, що відповідно довідки про склад сімі або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 29.07.2020 №6664 та інформації з Електронної картотеки департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР наймачем квартири [ADDRESS] вказана [PERSON] у зв`язку з чим відсутні правові підстави для підготовки проекту рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради про зімну умов договору найму вищазанченої квартири на [PERSON] . Листом Депаратаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3116-2808 від 25.06.2021 розглянувши заяву на приватизацію квартир [ADDRESS] , було відмовлено посилаючись на відсутність в поданому пакеті документів для приватизації зазначеної квартири, який підтверджував набуття [PERSON] статусу наймача. Крім того, за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна також відсутня інформація про реєстрацію квартири [ADDRESS] за територіальною громадою міста в особі Дніпровської міської ради. Так,\~Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. За положеннями ч.ч.1,2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За змістом ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.1 ст. 816 ЦК України у договорі найму житла мають бути вказані особи, які проживатимуть разом із наймачем. Ці особи набувають рівних з наймачем прав та обов`язків щодо користування житлом. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. 23.04.2019 року виконавчим комітетом Дніпровської міської ради ухвалено рішення «Про затвердження порядку надання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого приміщення». Цей порядок регламентує питання виконавчим комітетом Дніпровської міської ради дозволу наймодавцю житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної влансоті територіальної громади міста, на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Виконавчий комітет Дніпровської міської ради має статус окремої юридичної особи. Проте позивач пред`явив позов до Дніпровської міської ради, яке не є належним відповідачем по справі, оскільки належним відповідачем у даній справі є Виконавчий комітет Дніпровської міської ради. Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 51 ЦПК України. Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Всупереч зазначеного, позивачем в порушення вимог ст. 51 ЦПК України не було заявлено клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача або про заміну первісного відповідача належним відповідачем. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а отже за рахунок відповідача не відшкодовуються.

Outcome: dismissed