Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом, в якому просить: - визнати об`єктом спільної сімісної власності подружжя квартиру загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 79,2 кв.м., житловою площею 42,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.01.1997 сторони уклали шлюб, від шлюбу у них народилося двоє дітей. Подружнє життя з відповідачем не склалося і наразі у провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває цивільна справа №274/4539/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. На підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 16.07.2002 приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Сітяшенко В.А., зареєстрованого в реєстрі за №1535, сторони придбали трикімнатну квартиру житловою площею 42,6 м2 за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем, проте, враховуючи, що майно було придбане сторонами у шлюбі, воно є спільною сумісною власністю подружжя. У зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин та зверненням позивача до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у сторін виник спір щодо володіння, користування і розпорядження квартирою, придбаною у шлюбі. Згоди про розподіл майна, яке є спільною сумісною власністю сторін, в позасудовому порядку сторони досягти не змогли, шлюбний договір не укладався, відтак, позивач змушена звертатися до суду із даним позовом. ІІ. Процедура та позиції сторін Ухвалою суду від 10.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою суду від 31.01.2023 закрито проведення підготовчого засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, проти задоволення позову не заперечував.Одночасно заперечив проти стягнення з нього судового збору та витрат на правову допомогу. Фіксування судового процесу здійснювалося за допомогою звукозаписувального технічного пристрою відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі № 127/18349/20. Згідно з ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1,2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом ст. 70 СК України, ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом, докази на їх підтвердження, оцінка та мотиви суду Судом встановлено, що на момент звернення до суду 03.11.2022 [PERSON] та [PERSON] з 25.01.1997 перебували у шлюбі, який було зареєстровано Бердичівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис №34. Як убачається з договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2002 [PERSON] придбав квартиру під номером [ADDRESS] . Довідкою, виданою КП "Бердичівське МБТІ" від 06.10.2022 за №1146 підтверджується, що згідно наявних даних паперових носіїв станом на 31.12.2012 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2002 №1235. В примітці зазначено, що загальна площа квартири збільшена за рахунок застосування коефіцієнтів до площ засклених лоджій та балкону. Загальна площа квартири 79,7 м2. У технічному паспорті, виготовленому 22.09.2022 на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , зазначено, що загальна площа квартири [ADDRESS] становить 79,7 м2, житлова - 42,6 м2. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Сторонами не заперечується факт придбання квартири за адресою: [ADDRESS] в період шлюбу за спільні кошти. Відповідач позовні вимоги визнав. Суду не надано доказів домовленості між сторонами щодо збільшення або зменшення часток майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, або ж договору про поділ спільного майна між ними. За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , набута сторонами у шлюбі, є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак за позивачем слід визнати право власності на 1/2 частини вказаної квартири. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені ним судові витрати, а саме: сплачений позивачем судовий збір при поданні позовної заяви. Згідно з ч. 3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічні положення, що визначають підстави повернення позивачу судового збору містяться у ч. 1 ст.142 ЦПК України, у якій зазначено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, з відповідача на користь позивача за подання позову підлягає стягненню 50% від суми сплаченого судового збору, а інші 50% підлягають поверненню з державного бюджету.

Outcome: approved