Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-05 00:00:00

18 лютого 2022 року позивач звернувся до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] , володільцями якої є відповідач. З врахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 02 грудня 2022 року, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за надані послуги у розмірі 65\~177,77 грн., яка нарахована починаючи з 02 квітня 2017 року по вересень 2022 року, а також інфляційні нарахування у розмірі 3\~576,14 грн, 3% річних у розмірі 1\~478,70 грн. (а.с.65-67). Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві позов заперечила. Узагальнені доводи цього відповідача зводяться до наступного: 1) вказує, що не є споживачем послуг позивача, оскільки лише зареєстрована в квартирі за адресою [ADDRESS] , але в ній не проживає; 2) зазначає, що з нею не укладався договір про надання житлово-комунальних послуг, а тому вона не повинна сплачувати за них; 3) розрахунок позовних вимог вважає неналежним, оскільки в ньому не зазначені ставки та тарифи, за якими надавалися послуги позивачем; 4) в силу вимог п.п.4 п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Також відповідач [PERSON] зробила письмову заяву про застосування строку позовної давності. Інші відповідачі відзиву на позов не подавали. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити повністю, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач надавав житлово-комунальні послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою [ADDRESS] . Станом на 01 жовтня 2022 року, за квартирою рахується заборгованість за вищенаведені послуги у розмірі 65\~177,77 грн., з яких: 1) 53\~772,38 грн. заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з жовтня 2017 року по вересень 2022 року (а.с.68-69); 2) 285,28 грн. заборгованість за абонентське обслуговування опалення за період з лютого 2021 року по вересень 2022 року (а.с.70); 3) 175,80 грн. заборгованість за абонентське обслуговування гарячої води за період з лютого 2021 року по вересень 2022 року (а.с.71); 4) 10\~944,31 грн. заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з серпня 2019 року по вересень 2022 року (а.с.72). З перевірених судом відомостей УДМС України у Волинській області слідує, що відповідач [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі, починаючи з 01 липня 2003 року, відповідач [PERSON] з 01 липня 2005 року, відповідач [PERSON] з 06 квітня 1991 року (а.с.14-16). Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Оскільки відповідачі були у встановленому порядку зареєстровані у спірній квартирі, всі вони є дієздатними та повнолітніми особами, а отже вони були зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, які надані відповідачів. В такому випадку позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому, суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що вона фактично не проживає в спірній квартирі, оскільки вказане, в силу приписів ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», не звільняє її від солідарної відповідальності за оплату житлово-комунальних послуг, як особи, яка зареєстрована в житлі. Так само помилковими є доводи відповідача [PERSON] про не укладення з нею договору з надання житлово-комунальних послуг, оскільки в силу ч.2 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» це не звільняє її від плати за ці послуги. До того ж, правова позиція щодо можливості стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. не зважаючи на відсутність відповідного договору, є сталою та відображена, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року №6-59цс13 та в подальшій практиці Верховного Суду, зокрема у постановах від 21 листопада 2019 року №464/5927/15, від 09 червня 2021 року №522/8173/14-ц та інших. Крім того, безпідставними є доводи відповідача [PERSON] про неналежність розрахунків відповідача, оскільки в матеріалах справи наявна відповідна інформація про розмір тарифів з надання житлово-комунальних послуг позивачем, а відповідач [PERSON] , стверджуючи про помилковість розрахунку, свого контррозрахунку суду не надала (а.с.81-100). Щодо вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідачі прострочили виконання грошового зобов`язання, з них на користь позивача слід також стягнути заявлені 3% річних та інфляційні втрати. При цьому, суд відхиляє посилання відповідача [PERSON] на приписи п.п.4\~п.3\~розділу ІІ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~Закону України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~запобігання виникненню\~і поширенню\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)»,\~оскільки вони\~стосуються заборони\~нарахування саме\~неустойки (шрафу\~та пені),\~як одного\~із способів\~забезпечення виконання\~грошового зобов`язання\~(ст.ст.549-552\~ЦК України),\~але не\~стосується 3%\~річних та\~інфляційних втрат,\~які передбачені\~ст.625\~ЦК України,\~та які\~не є\~неустойкою,\~а є\~особливою мірою\~відповідальності боржника\~за прострочення\~грошового зобов`язання,\~яка має\~компенсаційний характер\~(див.\~постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~04\~лютого 2020\~року №912/1120/16, від 19 червня 2019 року № 703/2718/16-ц, від 08 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц, від 18 березня 2020 року №902/417/18.). Свого контррозрахунку на зроблений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідачі також не надали, а тому вони підлягають до стягнення у повному обсязі. Одночасно, відповідач [PERSON] зробили заяву про застосування строку позовної давності, з приводу чого суд зазначає таке. Пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 установлено з 12 березня 2020 р на всій території України карантин, який діє і на даний момент. Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року. Строк позовної давності за всіма вимоги, що виникли після 12 березня 2017 року, та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19). В розглядуваному випадку строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості не минув, оскільки позивач просить стягнути лише ті суми, які нараховані після 12 березня 2017 року, тобто, в межах позовної давності. В такому випадку доводи відповідача [PERSON] про сплив позовної давності є помилковими та відхиляються судом. Оскільки суд задовольнив позовні вимоги повністю, з відповідачів, у рівних частках, слід стягнути судовий збір у розмірі 2\~481,00 грн., який був сплачений при зверненні до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved