Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-26 00:00:00

22.12.2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому з уточненням позовних вимог просить визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати нарахувати їй та сплатити, виходячи з розміру заробітної плати, єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку на загальну суму - 36 864,19 гривень; провести нарахування та виплату належної їй заробітної плати та компенсації за невикористані 104 дні щорічної відпустки в розмірі 21 898, 63 грн.; виплатити середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні в сумі 31 022, 25 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.03.2016 була прийнята на посаду прибиральниці в ТзОВ «Оздоровчо-профілактичний комплекс «Планета Здоров`я». 15.11.2017 була переведена на посаду корнечистки. Впродовж 2021-2022 р.р. умови праці у відповідача погіршились. Неодноразово виникала заборгованість по заробітній платі. Наказом №146-к від 26.08.2022 вона була звільнена з роботи згідно ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В день звільнення її було ознайомлено з наказом про звільнення. На час ознайомлення наказ ще не було підписано керівником санаторію, проте їй було повідомлено, що нею не були використані 104 дні щорічної відпустки за що підприємство зобов`язане їй виплатити компенсацію. Належним чином підписаний наказ вона так і не отримала, оскільки директор [PERSON] забрала його і не повертала у відділ кадрів. Після звільнення охорона більше не пропускає її на територію оздоровчого закладу. З метою отримання наказу про звільнення та інформації щодо нарахування заробітної плати за: квітень, травень, червень, жовтень, листопад, грудень 2020 р.; січень - серпень 2021 р.; січень - серпень 2022 р. вона з адвокатом звернулись до керівництва TOB «ОПК Планета Здоров`я» з адвокатським запитом щодо надання даної інформації та відповідних документів, проте жодної відповіді не отримали. Отримати будь-яку інформацію щодо нарахованої їй заробітної плати вона не має можливості. Попередньо вона зверталась за захистом свого порушеного права та вжиття необхідних заходів в Головне Управління Держпраці у Львівській області. Проте, жодного позитивного результату не дало. Згідно даних AT «Райффайзен Банк Аваль», відповідачем на її картковий рахунок було виплачено заробітну плату в сумі 8 306, 70 грн. Вважає, що дана сума не відповідає розміру заробітної плати при її звільненні та розміру компенсації за невикористані 104 дні щорічної відпустки . З метою з`ясування розміру заробітної плати, яку вона мала б отримувати вона звернулась у Головне Управління Пенсійного Фонду України у Львівській області. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON] (ІПН - [NUMBER] ) станом на 29.08.2022 року у неї практично відсутнє нарахування заробітної плати за 2020 - 2022 p.p., і відповідно відсутнє перерахування страхових сум для нарахування пенсії та страхового стажу. Так, згідно вищевказаних Індивідуальних відомостей відсутня заробітна плата та сплата страхових внесків за : квітень, травень, червень, жовтень, листопад, грудень 2020 р.; січень - серпень 2021 р.; січень - серпень 2022 р. Оскільки відповідачем не надається будь-яка інформація про її заробітну плату, сплату ЄСВ, вона змушена була звернутись із запитом в Головне управління ДПС у Львівській області, Дрогобицьку податкову інспекцію (м. Дрогобич) щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків в електронному вигляді. Згідно даних даного Реєстру станом на 24.01.2023 року та Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування форми ОК -5 відсутня її заробітна плата і відповідно нарахування та сплата ЄСВ за травень - червень , жовтень - грудень 2020 року. Весь цей час вона працювала, однак роботодавець, в порушення законодавства про працю не провів нарахування її заробітної плати та не сплатив внесків. У зв`язку із вказаним, змушена звернутися в суд за захистом свого порушеного права. 21.02.2023 від відповідача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи та строку подання відзиву на строк дії карантину, який продовжено до 30.04.2023. Також вказують, що позивачка знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати на весь період оголошеного карантину встановленого Постановою Кабінету Міністрів. З 01.04.2020 згідно наказу №11 від 30.03.2020 підприємство призупинило частково діяльність роботи підприємства згідно Постанови КМУ «Про запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. 22.02.2022 від позивачки надійшов відзив на клопотання. Вказує, що відповідачем не подано жодних документів, наказів щодо переривання її відпустки без збереження заробітної плати, а подані відповідачем накази підтверджують порушення у сфері трудового законодавства. Також підстав для продовження строків розгляду справи не вбачає, оскільки сам факт запровадження карантину не є підставою для поновлення пропущеного строку. Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, однак належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи за останньою відомою судові адресою. Суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подав. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи вище викладене, суд ухвалив завершити розгляд справи у відсутності сторін, за наявними у матеріалах справи доказами. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. З копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що наказом від 17.03.2016 року №47-к [PERSON] прийнята на роботу прибиральницею виробничих приміщень роботу в порядку переведення з ТзОВ «Трускавецьінвест», а відповідно до наказу №167-к від 15.11.2017 переведена на посаду корнечистки. Наказом №146-к від 26.08.2022 року [PERSON] звільнена з роботи за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. Згідно Індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON] (ІПН - [NUMBER] ) станом на 29.08.2022 року у неї практично відсутнє нарахування заробітної плати за 2020 - 2022 p.p., і відповідно відсутнє перерахування страхових сум для нарахування пенсії та страхового стажу. Так, згідно вищевказаних Індивідуальних відомостей відсутня заробітна плата та сплата страхових внесків за: квітень, травень, червень, жовтень, листопад, грудень 2020 р.; \~ \~ \~ \~січень - серпень 2021 р.; січень - серпень 2022 р. Однак, відповідачем не наданого жодних доказів перебування відповідача у відпустці без збереження заробітної плати у вказані періоди, натомість додано наказ №18 від 30 березня 2020 р. «Про часткове запровадження зупинення діяльності роботи підприємства» з якого вбачається, що підприємство зупинило частково з 01.04.2020 господарську діяльність, однак з Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків вбачається, що [PERSON] за квітень 2020 нараховано 9999,99 грн. та в подальшому з січня 2021 року по травень 2021 року нараховувались карантинні виплати в сумі 4000 грн. Отже судом встановлено, що відповідачем було допущено порушення трудового законодавства щодо нарахування та виплати [PERSON] заробітної плати. Згідно із\~ст. 2 КЗпП України\~право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до\~ст. 7 ч. 4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7\~ст. 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно\~ст. 115 Кодексу законів про працю України\~\~заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої\~статті 94 Кодексу законів про працю України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій\~статті 1 Закону України «Про оплату праці», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття заробітна плата. Згідно\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Разом з тим, за змістом ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 цього Кодексу. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З даного приводу ВСУ в постанові Пленуму №13 від 24.12.1999 року вказав, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні ) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно проведеного розрахунку, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 295,45 грн, а кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку ( з 26.08.2022 по 23.01.2023) - 105 робочих днів. Тому з відповідача підлягає стягненню 31022,25 грн. ( 295,45 грн. х 105 робочих днів) середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні. Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів [PERSON] було нараховано при звільненні 24738,48 грн. Однак така, згідно поданого розрахунку, повинна становити 37522,15 грн., з яких 7316,82 грн. сума утриманого податку. Оскільки позивачці 26.08.2022 було виплачено 8306,70 грн., то стягненню підлягає 21898,63 грн. Що стосується вимоги позивача зобов`язати відповідача сплатити єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та сплатити на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку на загальну суму 36864,19 грн. в тому числі: за 2020 р. - в сумі 5 378, 12 грн. ; 2021 р. в сумі - 14 278, 29 грн.; 2022 р. в сумі - 17 207, 78 грн., то оскільки судом доведено, що відповідач безпідставно не нараховував позивачці заробітну плату за вказаний період і така підлягає стягненню, то відповідно така має бути оподаткована згідно вимог чинного законодавства. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved