Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-09 00:00:00

у січні 2023 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд вселити [PERSON] та членів його родини, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як власника 1/2 частини на праві спільної часткової власності; встановити наступний порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] : виділити в користування [PERSON] , як власника 1/2 частини квартири кімнату площею 17,2 кв.м., яка є ізольованою; виділити у користування [PERSON] , як власниці 1/4частини квартири кімнату площею 11,4 кв.м., яка є ізольованою; виділити в користування [PERSON] , як власниці 1/4 частини квартири кімнату площею 10,8 кв.м., яка є ізольованою; у спільному користуванні власників квартири залишити кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор, балкон та лоджію; зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] не чинити [PERSON] та членам його родини перешкод у користуванні вказаною квартирою, а також передати йому один екземпляр ключів від вказаної квартири; звільнити від належних [PERSON] та [PERSON] речей ізольовану кімнату площею 17,2 кв.м. з метою вселення в цю кімнату [PERSON] та членів його родини; покласти на відповідачів судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] , співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON] у власності кожної з них перебуває 1/4частина спірної квартири, крім цього у позивача є дружина, яка є інвалід ІІ групи з дитинства та двоє неповнолітніх дітей, проте позивач неодноразово звертаючись до відповідачів із проханням вселення до спірної квартири, власником 1/2 якої він являється, йому було відмовлено, погрожуючи викликати поліцію, при цьому у вказаній квартирі проживає лише мати позивача [PERSON] , а [PERSON] , тривалий час разом з чоловіком знаходиться за кордоном, внаслідок зазначених обставин порушуються права позивача, як власника 1/2 частини вказаного майна. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.01.2023 відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 25). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.10.1996 виданого Комісією з приватизації житлового фонду НВО «Електронмаш» квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях кожному (а.с. 7). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , вказане житлове приміщення складається з трьох кімнат житловою площею 39,4 кв.м., у тому числі 17,2 кв.м., 2-а кімната 11,4 кв.м., 3-я кімната 10,8 кв.м., кухня, вбиральня, ванні кімната, коридор , лоджія, загальна площа квартири складає 68,8 кв.м. (а.с. 10, 11). Позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2015, актовий запис №1151 зі [PERSON] , яка є інвалідом з дитинства (а.с. 12, 13). У подружжя є двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14, 15). Слід зазначити ту обставину, що позивачу належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] , що підтверджується встановленими документами, а не1/2 частина квартири, як зазначив позивач у позові. Статтею ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування відповідачем спірною квартирою підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Так, згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 статті 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частинами 1,3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до роз`яснень, які викладені в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 «Про судову практику по справах за позовами про захист прав приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можна виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, або їх можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це було заявлено позов. Виходячи з частки житлової площі, яка припадає на кожного співвласника в спірній квартирі, запрононована частка 17,2 кв.м. позивачем в яку він просить вселитися є співмірною, оскільки у нього на утриманні є двоє неповнолітніх дітей та дружина у зв`язку із чим позовін вимоги підлягають до задоволення. Згідно зі ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved