Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON] на 1/3 частини земельної ділянки, площею 2.39 га, кадастровий номер 7121584300:04:003:013, яка знаходиться на території Драбівецької сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого, входить земельна ділянка, площею 2.39 га, кадастровий номер 7121584300:04:003:013, яка знаходиться на території Драбівецької сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Першою Полтавською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №70/2019 на підставі заяв про прийняття спадщини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , яка від спадщини за законом відмовилася на користь сина спадкодавця [PERSON] . Позивач наполягає, що після смерті своєї матері він належним чином спадщину прийняв шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідною заявою, однак належним чином оформити свої спадкові права на вказану вище земельну ділянку позивач не може, оскільки постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.02.2020 року нотаріус відмовив у проведенні такої нотаріальної дії вказуючи на те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину на вищевказану частку земельної ділянки спадкоємцем не надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. Оскільки іншим шляхом оформити свої спадкові права позивач можливості не має, тому він був змушений звернутися до суду із відповідним позовом для визнання своїх спадкових прав. У судове засідання позивач не з`явився, однак скерував до суду заяву відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник позивача в попередніх судових засідання на задоволенні позову наполягав у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві, в подальшому скерував до суду заяву у якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в попередніх судових засіданнях проти обставин, які вказані у позовній заяві не заперечував, однак вказував на невірно визначену у позовній заяві частку спадкового майна, яке має бути визнано за позивачем, адже не враховуються права та інтереси інших спадкоємців, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, в подальшому скерував до суду заяву у якій просив розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача та його представника, позовні вимоги просив задовольнити відповідно до норм чинного законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 та ст. 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 22.12.2018 року) [PERSON] померла [INFO] , про що Драбівецькою сільською радою Золотоніського району Черкаської області зроблено відповідний актовий запис №24. Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно, а оскільки за свого життя остання заповіту не склала, що стверджується даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (№ інформаційної довідки 55365132), що знаходиться в спадковій справі №70/2019, заведеної після померлої [PERSON] , тому спадкування здійснюється у порядку визначеному законом. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з даними свідоцтва про народження ( [NUMBER] , виданого 27.04.1989р.) [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Із свідоцтва про народження ( [NUMBER] , виданого 28.06.1996р.) вбачається, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження ( [NUMBER] , виданого 23.09.1970р.) свідоцтва про укладення шлюбу ( [NUMBER] , виданого 04.06.1988р.) та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (№ витягу 00022005501) матір`ю [PERSON] , яка змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу, є [PERSON] . Із повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (№ витягу 00022005501) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] 04.06.1988р. зареєстрували шлюб, що стверджується також свідоцтвом про укладення шлюбу (серії [NUMBER] від 04.06.1988р.). Відповідно до заочного рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2009 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Однак, рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 24.09.2021р. за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири встановлено, що згідно правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених наказом №52/5 від 18.10.2000р., розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (27.07.2010), підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Оскільки судом не встановлено відомостей про державну реєстрацію розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , шлюб між ними на момент смерті останньої не було розірвано. Отже після смерті [PERSON] до першої черги на спадкування за законом увійшли позивач та відповідач, як діти спадкодавця, [PERSON] як чоловік спадкодавця та [PERSON] яка є матір`ю спадкодавця. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Із матеріалів справи вбачається, що позивач, відповідач та [PERSON] звернулися нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини, на підставі яких була заведена спадкова справа №70/2019. Як вбачається із заяви [PERSON] від 31.01.2019р. остання відмовилася від спадкового майна після смерті своєї дочки [PERSON] на користь сина спадкодавця [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у встановленому законом порядку спадщину прийняли шляхом звернення до нотаріальної контори у встановленому порядку. [PERSON] від своєї частини спадщини відмовилася на користь [PERSON] , який, відповідно, отримав право на спадщину як своєї частини спадщини так і частини [PERSON] .. Отже, виходячи із засад рівності часток спадкового майна та кількості спадкоємців, які прийняли спадщину, остання має бути розподілена між [PERSON] та [PERSON] , по 1/4 частині спадкового майна померлої [PERSON] , а [PERSON] 1/2 частина спадкового майна померлої [PERSON] з урахуванням частки, від якої відмовилася [PERSON] .. Відповідно до ст.,ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних подій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судоми у передбачених цим кодексом випадках. Жодних належних доказів, щодо підстав збільшення розміру частини спадкового майна позивач суду не надав. Таким чином твердження позивача про те, що він є спадкоємцем саме 1/3 частини спадкового майна померлої [PERSON] є безпідставними з огляду на обставини, які встановлені судом вище. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу лише в межах заявлених позивачем позовних вимог. Постановою державного нотаріуса Першої Полтавської державної нотаріальної контори від 28.02.2020 року позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 2.39 га., надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва було відмовлено, оскільки для видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцем не надано оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно. Позивач наполягає, що оригінал правовстановлюючого документа, а саме державного акту на право власності на земельну ділянку , кадастровий номер 7121584300:04:003:0132 було втрачено спадкодавцем та наявна лише копія державного акту серії ЧР №096350, від 17.03.2004р., що була надана управлінням Держгеокадастру у Золотоніському районі Черкаської області . Відповідно до загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із наданої копії вказаного вище державного акта на право власності на земельну ділянку від 17.03.2004 року, зареєстрованого за №364, [PERSON] , на підставі розпорядження Золотоніської райдержадміністрації від 20.01.2004 року за №26, належить земельна ділянка площею 2.39 га, кадастровий номер 7121584300:04:003:0132, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах Драбівецької сільської ради Золотоніського району Черкаської області. Дана копія державного акту надана відповідно до листа міськрайонного управління у Золотоніському районі та м. Золотоноші головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 31.01.2020 за №29-23-0.181-32/117-20. Із вказаного вбачається, що право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку належним чином було оформлено, а відсутність оригіналу державного акту на землю не може бути підставою для позбавлення права особи на майно. Суд бере до уваги, що вказаний вище державний акт на право власності на земельну ділянку виданий спеціальним уповноваженим органом на підставі рішення органу місцевого самоврядування, та належним чином зареєстрований, тобто держава в обличчі відповідних органів визнала факт належності вказаної земельної ділянки [PERSON] . Вказана обставина ніким із сторін не оспорюється та фактично сторонами визнається, а тому в силу норм ст.. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягає. Доказів недійсності рішення органу місцевого самоврядування, безпідставності видачі вказаних вище правовстановлюючих документів та відсутності права [PERSON] на вказане майно матеріали справи не містять. При цьому суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності таких юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №14-652цс18, постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі №128/1911/15-ц, від 17 квітня 2019 року в справі № 723/1061/17. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] за життя здійснила процес приватизації зазначеної вище земельної ділянки та отримала державний акт на землю, була проведена реєстрація права власності. Відтак до позивача переходить право власності на дану земельну ділянку у порядку спадкування в межах відповідної частини спадкового майна. Відповідно до ч. 1 п. «г» ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Статтею 131 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яку ратифіковано Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, в зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту. Згідно із ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника, то первинна реєстрація права власності в такому випадку не може бути проведена на померлого, оскільки власник спадкового майна помер, а за життя право власності не було зареєстровано в належному порядку, то визначення належності зазначеного майна повинно проводитись шляхом визнання права власності за спадкоємцем, який подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини чи іншим чином має право на спадщину. Нормами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач належним чином прийняв спадщину після смерті своєї матері, а оскільки оригінал правовстановлюючого документа відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому, з урахуванням обставини щодо розміру часток спадкового мана, про які наведено вище, позов підлягає до часткового задоволення. На підставі зазначеного та

Outcome: partial