Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з останнього грошові кошти в сумі 70 000,00 грн, 3% річних в розмірі 368,21 грн, інфляційні втрати у розмірі 560,00 грн, проценти у розмірі 1 068,21, а також продовжити нарахування 3% річних та інфляційних втрат та процентів на суму боргу за формулою, яка зазначена у тексті позовної заяви, до моменту ухвалення судом рішення і зазначити в рішення суду про нараховувати 3% річних, інфляційних втрат та процентів на підставі ст.1048 ЦК України до виконання рішення суду органом, що буде здійснювати примусове виконання рішення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.06.2021 року позивач надав у борг відповідачу - [PERSON] , грошові кошти у сумі 70 000,00 грн, які відповідач зобов`язався повернути до 01.11.2021 року. Однак вказаного обов`язку відповідач не виконав. Вказує, що вищевказані обставини підтверджуються розпискою від 14.06.2021 року. З огляду на викладене, позивач просить стягнути суму боргу за договором позики та застосувати положення ч.2 ст.625 ЦК України, стягнувши з відповідача 3% річних та інфляційні втрати до моменту ухвалення рішення суду в зв`язку з порушенням виконання грошового зобов`язання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.01.2022 року справу скеровано за територіальною підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.04.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що відповідно до розписки наявної в матеріалах справи від 14.06.2021 року [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] (водійське посвідчення [NUMBER] , видане Ірпінським МРЕВ) отримав від [PERSON] , [INFO] , який проживає у [ADDRESS] (паспорт [NUMBER] , виданий Шевченківським районним ГУМВС м Київ) 70 000,00 грн та зобов`язався їх повернути до 01.11.2021 року. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд зазначає про те, що позикові відносини регулюються положеннями глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. В свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22.08.2019р. у справі № 369/3340/16-ц. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц). В даній справі передача грошових коштів підтверджується підписом відповідача в договорі позики, яким сторони погодили такий порядок передачі позики під час підписання договору. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Оскільки, матеріали справи не містять відомостей про виконання відповідачем своїх зобов`язань за договорами позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики. В силу положень ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, у разі несвоєчасного повернення грошових коштів позичальником позикодавець має право вимагати повернення суми боргу з врахуванням 3% річних від суми боргу за період невиконання зобов`язань та інфляційних збитків. Наданий позивачем розрахунок процентів за користування відповідачем коштами, а також 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України на момент звернення до суду відповідає вимогам чинного законодавства, а отже може бути прийнятий судом до уваги при ухвалені рішення. Крім того, на підставі заяви позивача, що грунтується на положеннях ст.625 та ст.1048 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити в рішенні суду та стягнути з відповідача проценти за користування чужими коштами, 3 % річних та інфляційних втрат з моменту звернення до суду до ухвалення судового рішення. Відповідно до проведеного судом розрахунку, який узгоджується з формулою нарахування таких платежів, зазначеною в позовній заяві, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню за період з 05.01.2022 р. по 24.02.2023 р. наступні платежі: -інфляційні втрати в розмірі 19 956,57 грн.; -3% річних в розмірі 2 393,43 грн. -проценти на підставі положень ст.1048 ЦК України в розмірі 15628,21 гривня. Відповідно до частин десятої та одинадцятої статті 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. З огляду на зазначені норми чинного законодавства, суд вважає за необхідне на підставі заявлених вимог позивачем зазначити в рішення суду про нарахування органом, що буде здійснювати примусове виконання рішення суду, 3% річних, інфляційних втрат та процентів за користування коштами до моменту виконання судового рішення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, які складаються із суми сплаченого судового збору. Питання щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу буде вирішено судом шляхом ухвалення додаткового рішення після подання відповідних доказів на підтвердження таких витрат у строк, встановлений законом.

Outcome: approved