Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-12 00:00:00

04 серпня 2022 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 12\~901,09 грн., з яких: інфляційні витрати за період з 30 жовтня 2020 року по 01 липня 2022 року 11\~154,82 грн., 3 % річних за період з 30 жовтня 2020 року по 01 липня 2022 року 1\~746,27 грн.; та судові витрати. Позов мотивований тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року, зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних в розмірі 3 138,06 грн. та інфляційні витрати в розмірі 6 817,83 грн. за період з 18 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2020 року. До цього часу відповідач не сплатив основну частину боргу, фактично продовжує безпідставно користуватись даними грошовими коштами. Відповідно до розрахунку за період з 30 жовтня 2020 року по 01 липня 2022 року інфляційні витрати складають 11 154,82 грн., 3 % річних 1 746,27 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 жовтня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Позивач письмово просила розглядати справу без її участі, позов підтримує. Відповідач не подав до суду відзив на позов; інформації про поважність причин неподання відзиву від відповідача також не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у справі № 205/8559/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за нікчемним договором попереднього договору купівлі-продажу частини квартири від 08 червня 2012 року, яка розташована за адресою: [ADDRESS] у розмірі - 100953 грн. основна сума боргу, 7908 грн. 33 коп. 3 % річних, 58215 грн. 43 коп. інфляційні втрати за період з 18 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2020 року. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. (а.с. 9-11). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних витрат та 3 % річних змінено, зменшивши розмір стягнутих 3 % річних з 7908,33 гривень до 3138,06 гривень та зменшивши розмір стягнутих інфляційних витрат з 58215,43 гривень до 6817,83 гривень. В решті рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року - залишено без змін. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 402,81 грн. (а.с. 12-14). Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року № 6-2168цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦПК України за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру простроченої заборгованості відповідача за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року у справі № 205/8559/20, зміненим постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 червня 2022 року, на час пред`явлення позову, на яку нараховуються інфляційні збитки та 3% річних; як і не надано доказів на підтвердження того, що позивачем вчинялись будь-які дії щодо пред`явлення вказаного рішення до виконання. Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, чи виконувалось судове рішення у справі № 205/8559/20 в примусовому порядку та які саме кошти були сплачені боржником на виконання цього рішення, чи перебуває воно досі на виконанні. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких доказів у справі щодо порушень прав позивача відповідачем, до якого пред`являються позовні вимоги, суд доходить висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а отже покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed