Jurisdiction: civil
Date: 2023-02-23 00:00:00

17 травня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про захист права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном. Ухвалою суду від 18 травня 2022 року позову заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви. 09 червня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про захист права власності шляхом усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном, у якому усунула недоліки первісної заяви. Ухвалою суду від 15 червня 2022 року відкрите провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. 31 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури про звільнення майна з-під арешту, у якому змінила підстави позову. 07 вересня 2022 року Дніпропетровською обласною прокуратурою надано відзив на позов. 23 вересня 2022 року Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області надано відзив на позов. Ухвалою суду від 23 вересня 2022 року закрите підготовче провадження, призначений розгляд справи по суті. 27 вересня 2022 року Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області надано відзив на уточнений позов. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилався на те, що він є власником земельної ділянки площею площею 2,000 га., кадастровий номер 1223285500:01:402:0031, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, яка належить на праві власності [PERSON] у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381513, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02679. 17 травня 2011 року слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. у кримінальному провадженні № 190 винесено постанову про накладення арешту на майно, відповідно до якого накладено арешт на 32 земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер 1223285500:01:402:0031, яка належить йому на праві власності. За результатами досудового розслідування до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області направлено кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), в межах якої слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. винесено постанову від 17 травня 2011 року про накладення арешту на майно, у тому числі, належну їй земельну ділянку. 02 вересня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), відповідно до якої провадження у кримінальній справі відносно [PERSON] , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України закрите, у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, постанова набрала законної сили 10 вересня 2014 року. В листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса з метою вчинення нотаріальної дії стосовно зазначеної вище земельної ділянки, але від нотаріуса їй стало відомо, що на земельну ділянку накладено арешт на підставі постанови про накладення арешту на майно б/н. від 17.05.2022 р. Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області. Позивач [PERSON] зазначив, що у кримінальній справі він не притягався у якості підозрюваного, обвинуваченого, та не є особою, яка несе відповідальність за дії обвинуваченої особи, також не визнавався цивільним відповідачем. Суд, закриваючи своєю постановою кримінальну справу відносно обвинуваченого [PERSON] , залишив поза увагою вирішення питання щодо зняття арешту з майна. У зв`язку з наведеним, у позовній заяві [PERSON] , посилаючись на вимоги ст.ст. 321, 391 ЦК України, просив суд, -звільнити з-під арешту земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер 1223285500:01:402:0031, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, яка належить на праві власності [PERSON] у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381513, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02679, який накладено у відповідності до постанови про накладення арешту на майно слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. від 17.05.2011 року у кримінальній справі № 190 (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к). В судовому засідання представник позивача [PERSON] підтримав позов у повному обсязі, посилався на підстави позову, зазначеному у позовній заяві, просив суд задовольнити вимоги. Представник відповідача Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що Великою Палатою Верховного суду неодноразово висловлювалися правові позиції стосовно юрисдикції спорів за вимогами про звільнення майна з-під арешту. Так, якщо арешт накладено на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюється за правилами КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 р. справа № 335/12096/15). Так, арешт на майно накладено за нормами КПК України 1960 року, в той же час, позивачем не надано доказів того, що кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК 2012 року, у зв`язку з наведеним, питання скасування арешту на майно, який накладено за правилами кримінального судочинства, підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом. Крім того, Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області не є належним відповідачем у справі. Представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] повинен був звертатися з вимогами про скасування арешту майна за правилами кримінального процесуального законодавства України, крім того, право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку не зареєстроване. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до нижченаведеного. Суд, дослідивши надані позивачем докази, дійшов такого висновку. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,000 га., кадастровий номер 1223285500:01:402:0031, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Піщанської сільської ради, у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 381513, виданого Новомосковською районною державною адміністрацією на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації № 1148 від 15.07.2008 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-08-126-02679. Стосовно посилань представника відповідача - Дніпропетровської обласної прокуратури про те, що право власності [PERSON] на спірне нерухоме майно не зареєстроване, суд приходить до наступного. У відповідності до ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Статтею 328 ЦК України визначено, що 1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. На підставі вимог ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав відповідно до вимог визначених ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". В той же час, відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення та на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, права, зареєстровані до 1 січня 2013 року, залишаються дійсними, повторно їх реєструвати в Державному реєстрі прав не потрібно. Але, у випадку відчуження об`єкта нерухомості, вся інформація про таку реєстрацію повинна бути перенесена (внесена) до Державного реєстру прав, для синхронізації баз даних. До 2013 року право власності на землю підтверджувалось\~державним актом про право власності на земельну ділянку, це право реєструвалося відповідними органами Держкомзему. Оскільки реєстрація державного акту на право власності на земельну ділянку [PERSON] була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення таких прав, останній є власником спірної земельної ділянки. Судом встановлено, що 17 травня 2011 року слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. у кримінальному провадженні № 190 винесено постанову про накладення арешту на майно, відповідно до якого накладено арешт на 32 земельні ділянки, у тому числі земельну ділянку площею 2,000 га., кадастровий номер 1223285500:01:402:0031, яка належить на праві власності [PERSON] . За результатами досудового розслідування до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області направлено кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), в межах якої слідчим слідчого відділу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області Живовим А.Б. винесено постанову від 17 травня 2011 року про накладення арешту на майно, у тому числі, належну їй земельну ділянку. 02 вересня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області винесено постанову у кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] за ч.2 ст. 364 КК України (кримінальна справа суду № 183/8071/13-к), відповідно до якої провадження у кримінальній справі відносно [PERSON] , обвинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України закрите, у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину, постанова набрала законної сили 10 вересня 2014 року. Кримінальна справа розглядалася судом за правилами КПК України 1960 року. Судом встановлено, що арешт з земельної ділянки [PERSON] не знімався, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Згідно з\~нормою ст.\~319\~ЦК України, 1. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 2. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. 3. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. 4. Власність зобов`язує. 5. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. 6. Держава не втручається у здійснення власником права власності. 7. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 8. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Статтею 321 ЦК України визначено, що, 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених\~частиною другою статті 353\~цього Кодексу. У відповідності до ст. 386 ЦПК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 03.06.2016 р. № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» зазначив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому\~статтями 174,\~539\~Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з\~пунктом 9\~розділу XI\~"Перехідні\~положення"\~КПК,\~питання про\~зняття арешту\~з майна,\~накладеного під\~час дізнання або\~досудового слідства\~до дня\~набрання чинності\~цим Кодексом,\~вирішується в\~порядку,\~що діяв\~до набрання\~чинності цим\~Кодексом. (Запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.). Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. У разі закриття кримінальної справи судом, арешт майна підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Як зазначалося вище, кримінальну справу, у межах якої накладався арешт на майно позивача закрито, у зв`язку з чим, арешт майна підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Як зазначалося\~судом вище, згідно з\~пунктом 9\~розділу XI\~"Перехідні\~положення"\~КПК,\~питання про\~зняття арешту\~з майна,\~накладеного під\~час дізнання або\~досудового слідства\~до дня\~набрання чинності\~цим Кодексом,\~вирішується в\~порядку,\~що діяв\~до набрання\~чинності цим\~Кодексом. (Запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.). З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. В той же час, положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Способів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором судом у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював. Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, [PERSON] не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту. Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності [PERSON] шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права. Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування КПК України 1960 року не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. \~\~ Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі.\~Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року). Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Зазначена правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 15.05.2019 р. № 372/2904/17-ц. Таким чином, посилання представників відповідача про необхідність розгляду питання про звільнення майна з-під арешту за правилами кримінального процесуального законодавства є безпідставними, а зазначені правовідносини підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства. Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~ Оскільки судом встановлено, що порушення прав позивача допущено Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області та Дніпропетровською обласною прокуратурою, судом задоволені позовні вимоги [PERSON] , з відповідачів на користь позивача належить стягнути судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору (992,40 грн.), а саме - по 496,20 грн. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved