Jurisdiction: civil
Date: 2023-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що 27 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась за юридичною допомогою до адвоката Бодашко О.О. З метою ухилення від сплати податків перед державним бюджетом [PERSON] запропонував [PERSON] замість договору про надання правової допомоги укласти договір позики на 10000 грн. Так, 27.10.2016 року між сторонами було підписано відповідний договір та бланкову розписку від 27.10.2016 року про передачу коштів. До вказаного договору позики, з метою його забезпечення було укладено договір поруки між [PERSON] та [PERSON] . 01.06.2017 року [PERSON] повернула [PERSON] отримані кошти в сумі 10000 грн., тобто фактично розрахувалась за надані юридичні послуги. В грудні місяці 2016 [PERSON] вдруге звернулась до [PERSON] за правовою допомогою. На цей раз [PERSON] , вкотре переслідуючи мету щодо приховання доходів у вигляді гонорару за надані послуги, висунув вимогу [PERSON] щодо укладення договору позики з його помічником - [PERSON] . Відповідний договір позики було підписано сторонами 09.12.2016 року, того ж дня було укладено договір поруки між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] розписку на 20000 грн. [PERSON] заповнила власноручно 10.12.2016 року. Разом з тим з метою представлення інтересів [PERSON] в суді, в тому числі в Черкаському районному, остання, 13.12.2016 року видала на ім`я [PERSON] довіреність що була посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. Пов`язаність між собою [PERSON] з [PERSON] пояснюється тим, що [PERSON] є засновником ТОВ «ВАН ГРУП ІНТЕРПРАЙЗ» та одним із підписантів ТОВ «АГЕНСТВО НЕРУХОМОСТІ «ГОЛДЕН ХАУС», засновником та бенефіціаром, останнього є [PERSON] . Вказані товариства розташовані за адресою: [ADDRESS] , тобто в приміщенні де [PERSON] отримувала юридичні консультації. Також за вказаною адресою розташоване ТОВ «СМІЛА-2017», керівником якої є [PERSON] , а засновниками товариства є [PERSON] та [PERSON] . Зазначені відомості є доступними з відкритих державних реєстрів та вказують на тісний зв`язок між вказаними трьома особами. В свою чергу наявність довіреності від 13.12.2016 року, що видана [PERSON] на ім`я [PERSON] вказує на те, що договір позики від 09.12.2016 року є удаваним та укладений метою приховання договору доручення на представлення інтересів довірителя в суді. Так, відповідно до матеріалів судової справи за № 707/830/16-ц, [PERSON] на підставі довіреності від 13.12.2016 року, 11.01.2017 року звернувся до Черкаського районного суду з заявою про ознайомлення з матеріалами вказаної справи, а 18.01.2017 року здійснив ознайомлення з нею. Інших дій [PERSON] на підставі вказаної довіреності не проводив. Таким чином, оскільки між сторонами фактично було укладено договір доручення, який приховано відповідачем, до даних правовідносин необхідно застосувати саме положення ст. 1000 ЦК України, відповідно до якої одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Особливо треба звернути увагу на те, що частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Натомість бланк розписки від 10.12.2016 року, що заповнений [PERSON] про отримання грошових коштів не містить зобов`язання про їх повернення, тобто вона є неналежно оформленою, що вкотре доводить факт удаваності самого правочину з метою приховання іншого. Просить визнати недійсним договір позики що укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.12.2016 року на суму 20 000 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в позові відмовити з підстав зазначених у відзиві. [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 09.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. Відповідно до п. 1.1 договору позики позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в розмірі 20000 грн., а останній зобов`язується прийняти позику і повернути названу позику разом із процентами із розрахунку 10% у місяць позикодавцеві у визначений цим договором строк. Сума позики становить за цим договором 20000 грн. (п. 2.1 договору позики) Згідно п. 3.1 договору позики строк надання позики позичальнику становить 6 місяців з моменту фактичної передачі грошових коштів, указаних в п. 2.1, що підтверджується відповідною розпискою. 10 грудня 2016 року [PERSON] особисто складено розписку, якою підтверджує, що о 12:00 год. 09 грудня 2016 року в приміщенні офісу за адресою: [ADDRESS] , нею отримано грошові кошти в сумі 20000 грн. за договором позики від 09 грудня 2016 року. В розписці [PERSON] зазначила, що кошти вона отримала від [PERSON] . Відповідно до п. 3.2 умов договору позики остаточною датою повернення позики є 09 червня 2017 року. 20.08.2018 року між [PERSON] , та [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги (цесії). Оскільки строк повернення позики закінчився в червні 2017 р., а право вимоги вказаної суми коштів у позивача виникло лише в серпні 2018 р., тому новий кредитор 25.09.2018 р. направила письмові вимоги [PERSON] та [PERSON] про повернення позики протягом 30 календарних днів, з моменту отримання ними даних листів, проте позичальники ніякі заходи щодо погашення суми заборгованості не вживали, а тому [PERSON] була змушена звернутись до суду з позовом про стягнення коштів та просила суд стягнути солідарно з боржників заборгованість за Договором позики від 09.12.2016 року в сумі 163000,00 грн. З урахуванням відсотків та інших штрафних санкцій. 24.09.2020 року Черкаським районним судом Черкаської області по справі № 707/2933/19 було прийнято заочне рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (проживаючого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 09.12.2016 року в сумі 163000 грн. Стягнуто з [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (проживаючого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь держави судовий збір в сумі 1630 грн., тобто по 815 грн. з кожного. 14 грудня 2020 року ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Черкаського районного суду черкаської області від 24 вересня 2020 року в цивільній справі за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики\~ скасовано. Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2021 року позов [PERSON] (правонаступником якої є [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити. Стягнуто солідарно з [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (проживаючого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 09.12.2016 року в сумі 163000 грн. Стягнуто з [PERSON] (зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) та [PERSON] (проживаючого за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь держави судовий збір в сумі 1630 грн., тобто по 815 грн. з кожного. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 16 вересня 2021 року\~заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 липня 2021 року - залишено без задоволення. Після чого на підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист, який подано на виконання до державної виконаної служби. Позивачем [PERSON] не було оскаржено рішення суду по справі № 707/2933/19 в апеляційній інстанції. Суд враховує той факт, що позивач [PERSON] самостійно визнає укладення нею спірного договору, а також не заперечувала про це під час розгляду справи про стягнення з неї коштів по справі №707/2933/19, однак свою незгоду з договором виявила аж через майже 6 років після укладення договору позики. Незгода позивача з умовами договору ґрунтується на тому факті, що нібито договір позики був укладений замість договору про надання правової допомоги [PERSON] з метою приховання доходів. Зі змісту викладених обставин у позовній заяві не зрозуміло яке відношення має договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] та договором про надання правої допомоги [PERSON] , оскільки [PERSON] не має жодного відношення до договору про надання правої допомоги, а позивача та відповідача зовсім інші цивільні правовідносини. Крім того слід зазначити, що позивач в позовній заяві зазначила, що 27 жовтня 2016 року вона уклала з [PERSON] договір позики, відповідно до якого отримала в борг кошти у розмірі 10000 грн. До вказаного договору позики, з метою його забезпечення було укладено договір поруки між [PERSON] та [PERSON] . 01.06.2017 року [PERSON] повернула [PERSON] отримані кошти в сумі 10000 грн., тобто [PERSON] було виконано договір позики від 27.10.2016 року. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 19.01.2022 у справі № 753/6253/18 дійшов таких висновків: «У статті 235 ЦК України передбачено правові наслідки удаваного правочину. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин. Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників. Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши при розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином». У зв`язку з тим, що доводи позивача щодо недійсності правочину ґрунтуються виключно на факті того, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] був укладений з метою приховування доходу [PERSON] , а також з тих підстав, що в розписці не вказана дата повернення коштів є, на думку позивача, порушенням ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. В силу частини першої статті 638 ЦК України, договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди лідписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 627 цього Кодексу). Статті 626, 629 ЦК України визначають договором домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а також його обов`язковість для сторін договору. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) було здійснено аналіз та узагальнення деяких питань судової практики щодо визнання договорів недійними, який викладено в Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, в постанові Пленуму ВССУ передбачено, що при розгляді справ судами про визнання договорів недійсними, необхідно визначати момент їх укладення, оскільки судом не визнається недійсним договір, який визначається неукладеним. Згідно з висновком Аналізу ВССУ, до неукладених можна віднести договори, для яких сторонами не дотримано встановлених законодавством умови їх укладення (відсутність досягнутої згоди щодо істотних умов договору; стороною не отримано акцепт на направлену оферту; не передано майно, яке згідно з договором передбачається передати; відсутність державної реєстрації договору для якого чинним законодавством передбачена така реєстрація і т. п.). Вимога про визнання договору недійсним, оскільки за твердженнями Позивача він є неукладеним, не відповідає можливим способам захисту прав та інтересів, передбачених Законом «Про захист прав споживачів», що передбачає в подальшому відмову у задоволенні відповідного позову. Отже, Позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого права (яке до того ж не порушено), а саме вона просить визнати неукладений договір, тобто такий, що не відбувся - недійсним, з чим погоджується і ВССУ, про, що зазначено вище. Таким чином, Кредитний договір є таким, що укладений з додержанням вимог закону в тому числі в частині письмової форми. Волевиявлення на укладення якого позивач виявила у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, направивши відповідачу підписану електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення. Таким чином, позивач передбачила всі наслідки, була ознайомлена з умовами договору позики та відповідальністю за його порушення. Отже враховуючи вище викладене, а також враховуючи те, що на момент укладення договору позики [PERSON] розуміла умови договору позики та настання реальних наслідків у разі невиконання умов договору, а також отримання нею коштів в розмірі 20 000 грн., що підтверджується наявністю розписки від 10.12.2016 року, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовної заяви [PERSON] в повному обсязі. Позивачем не виконано свого процесуального обов`язку доказування. Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, всебічно оцінюючи надані сторонами докази дослідивши на підставі зібраних доказів у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення, в зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю.

Outcome: dismissed